Rembrandt: A fiatal zsidó Krisztus

Tartalom:

A talpraesett Jézus
Az érvelő Jézus
A dühös Jézus
Jézus érzelmei
Jézus és a gyerekek
Jézus és a nők
Megelőlegezett szeretet
Hogyan szerette Jézus az ellenségeit
Tréfa, humor és irónia Jézus életében
Jézus csodái
Hogyan keletkezhetett a húsvéti hit?
Pál feltámadáshitéről
A turini lepel ürügyén
Egy rejtélyes fiatalember
Mennyire jézusi a „8 boldogság”?
Rabbiból úr 
János és Jézus  

az írások a http://bokorportal.hu oldalon is megtalálhatók „Pdf” formátumban

A talpraeset Jézus

A téma ötletgazdájának, Karlócai Miklósnak ajánlom.

Ha az evangéliumokat olvasva nemcsak arra figyelünk, mit tanított Jézus, hanem arra is, hogyan, akkor nem nehéz észrevennünk, hogy „fölényes biztonsággal”, sőt – főként az ellenfeleivel folytatott vitákban – rendkívül szellemesen, talpraesetten, mondhatni „slágfertig” módon tanított, olyannyira, hogy talán nem túlzás azt állítani: nemcsak tanításának tartalma volt zseniális, hanem az is, ahogyan azt alkalmazta, különösen a számára veszélyes helyzetekben, amelyekből „játszi könnyedséggel” vágta ki magát. Ahhoz azonban, hogy ezt igazán érthessük és értékelhessük, nemegyszer meglehetősen sok „háttérinformációra” van szükségünk Jézus vallási környezetéről. Ezeknek az adatoknak a fölidézése talán kissé nehézkessé teszi témánk bemutatását, de remélhetőleg megéri a fáradságot.

*

Jézus és legfőbb szellemi ellenfelei, az „írástudók és farizeusok” közötti összeütközések egyik leggyakoribb kiváltója az volt, hogy Jézus megszegte a szombati munkaszünettel kapcsolatos előírásokat, főképpen gyógyításaival. Az egyik ilyen alkalommal, a béna kezű ember esetében (Mk 3,1-6), amikor „figyelték őt, vajon meggyógyítja-e szombaton, hogy aztán vádat emeljenek ellene”, Jézus egy óvodás korú gyermekek számára is könnyűszerrel megválaszolható kérdéssel lép ki a csapdahelyzetből: „Megengedett dolog-e szombaton jót tenni vagy rosszat tenni, életet megmenteni vagy elpusztítani?”[1] Másik két esetben még konkrétabb, gyakorlatiasabb és személyhez szólóbb, és ezért még találóbb Jézus kérdése. A tizennyolc éve görnyedten járó asszony meggyógyításakor így hangzik: „Nem oldja-e el mindegyikőtök szombaton is ökrét vagy szamarát a jászoltól, és nem vezeti-e ki itatni?” (Lk 13,15), a vízkóros férfi meggyógyításakor pedig így: „Ki az közületek, aki szombat napján is azonnal ki nem húzza fiát vagy ökrét, ha az kútba esik?” (Lk 14,5).

A „szombat” körüli konfliktusok hátterében ez az ószövetségi előírás állt: „Jahve megparancsolta: Hat napon át szabad dolgozni. A hetedik nap legyen előttetek szent, a tökéletes nyugalom napja, szent Jahve számára! Mindenki, aki ezen a napon munkát végez, halállal bűnhődjék. Szombaton még tüzet sem gyújthattok házaitokban” (2Móz 35,1-3). Eszerint a szombatot Isten nem az ember javára rendelte, hanem önmaga tiszteletére. Oly kizárólagosan, hogy az ember legelemibb szükségleteinek is háttérbe kell szorulniuk, például a főzés céljából történő tűzgyújtásnak. És oly szigorúan, hogy Isten a szombat minden áthágását halállal büntetteti.

Jézus rádöbbent: Micsoda Isten az ilyen?! Pontosabban: Micsoda istenkép?! – és a szombati kalásztépéssel kapcsolatos vitában egyszerűen megfordította a logikai sorrendet: „Isten a szombatot teremtette az emberért, nem pedig az embert a szombatért”, az eredetiben: „A szombat lett az emberért, nem pedig az ember a szombatért” (Mk 2,27).

Így, kijelentő módban hagyományozták át ezt a tanítását, de könnyen elképzelhetjük, hogy eredetileg kérdő módban fogalmazta meg, kérdéssel válaszolva a farizeusok kérdésére („Miért tesznek [tanítványaid] olyat, ami nem megengedett?”). A kérdés formájú válasz még jobban kifejezné talpraesettségét, és csipetnyi iróniát is tartalmazna: „Vajon Isten előbb a szombatot alkotta meg a maga tiszteletére, és csak aztán az embert a szombatért (hogy szombaton ne kelljen egyedül tisztelnie önmagát), vagy a szombatot az emberért alkotta?”[2]

*

Ugyancsak sok vitára adott alkalmat a rituális tisztaság kérdésköre, vagyis hogy mi az, ami összefér, vagy nem fér össze Isten tisztaságával, szentségével (vö.: a szombat „szent Jahve számára”), ez azonban gyakorlatilag azt a kérdést jelentette, hogy mitől válik az ember tisztává, értékessé, vagy éppen értéktelenné Isten szemében (teológiai megfogalmazásban: „mitől igazul meg”). Amikor egyes farizeusok és jeruzsálemi írástudók látták, hogy Jézus tanítványai mosatlan kézzel esznek, számon kérték Jézustól, hogy követői „miért nem járnak el a vének hagyománya szerint”. Márk evangélista szerint Jézus ekkor előbb saját törvényszegésükkel szembesítette ellenfeleit (7,9-13), majd „a tömegnek” adta meg a választ: „Semmi olyan nem teheti tisztátalanná az embert Isten előtt, ami kívülről megy beléje, hanem az teszi tisztátalanná, ami kijön belőle” (7,16). Ennek az eligazításnak éppen egyszerűségében van az ereje, de úgy látszik, még tanítványai sem fogták föl, ezért kénytelen volt nekik külön elmagyarázni, ezúttal is kérdésként; ez kicsit „szájbarágósabb” és bővebb, mint a tömegnek adott válasz, eredetiségét és szellemességét pedig éppen a vulgáris csattanó adja (7,18-19): „Nem fogjátok föl, hogy ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába – majd pedig a budiba kerül?” Ennél érthetőbben és szemléletesebben nehezen lehetett volna elmagyarázni a dolgot, a bátor és ötletes szóhasználat jelentőségét pedig – súlyos teológiai kérdésben a budira hivatkozni... – az mutatja, hogy a „budi” kifejezést az ókor egyetlen klasszikusa sem vette soha a szájára, és már az Újszövetség egyes másolói is szégyellték: a D kódex a „kanális, árok, gödör” görög megfelelőjével helyettesítette.

*

A hagyományok közé tartoztak a böjtölési szokások is, különösen a farizeusok körében, akik egy alkalommal számon is kérték Jézustól, hogy az ő tanítványai miért nem böjtölnek (Mk 2,18). Ahhoz, hogy megértsük e számonkérés súlyát, illetve Jézus válaszának nagyszerűségét, három dolgot kell tudatosítanunk: a) Ez a böjtölés nem valamilyen külsőséges-felszínes vallásgyakorlatot jelentett, hanem azt a böjtölést, amely az Isten (Jahve) távolléte miatt szomorúságot fejezte ki, illetve „Isten uralmának” eljövetelét akarta siettetni. b) Az Ószövetségből mindenki számára ismert volt az a kép, amely szerint „Izrael Jahve menyasszonya”, és „Jahve Izrael népének vőlegénye” (pl. Iz 54,5; Jer 2,2; Oz 2,18). c) A Jordánba történt alámerítésekor Jézus azt élte át, hogy nem kell tovább várakozni: „Itt a kedvező idő” (Mk 2,15), Isten nincs távol, hanem jelen van, mégpedig nem leszámolásra kész bíróként (ahogyan Keresztelő János prédikálta), hanem – az ószövetségi képet használva – népének szerető vőlegényeként. Így már érthető Jézus ismét csak kérdésbe öltöztetett, roppant egyszerű és mégis nagy teológiai mélységű, szemléletes válasza (Mk, 2,19): „Vajon böjtölhet-e a násznép, ha a vőlegény vele van a lakodalmas teremben?”

*

A mózesi törvény, valamint a hagyományok és a szokások kérdése olykor „elvi síkon” is fölvetődött: Mi a legfontosabb, a törvény mely részeit kell elsődlegesen megtartani? (Vö. Mk 12,28: „Melyik az első az összes parancsok közül?”) Erre utal a farizeusoknak címzett jézusi szemrehányás: „Jaj nektek, farizeusok..., mert tizedet adtok ugyan a mentából, az ánizsból és a köményből, viszont figyelmen kívül hagyjátok ... [Isten] ítéletét [azt, hogy Isten megítélése szerint mi a helyes], az irgalmasságot és a hűséget” (Mt 23,23), illetve Lukács megfogalmazásában: „...tizedet adtok ugyan mentából, kaporból..., viszont kikerülitek Isten ítéletét és szeretetét [Istennek az ember iránti szeretetét]” (11,42). Vagyis a jelentéktelen dolgokra gondosan ügyelnek, viszont az összehasonlíthatatlanul fontosabbakat könnyedén figyelmen kívül hagyják. Jézus szellemes összefoglalása és végkövetkeztetése: „Vak vezetők! A szúnyogot megszűritek, a tevét pedig lenyelitek” (Mt 23,24)! De hogyan is láthattak volna világosan a Jézust bíráló farizeusok és írástudók? Ő erre is megadta a választ, ismét remek képet használva (Lk 6,41): „Miért nézed a szálkát testvéred szemében – a gerendát pedig, amely a saját szemedben van, nem veszed észre?” Ennek a mondásnak az ötletességét nem csorbítja, ellenkezőleg, csak fokozza, hogy Jézus itt éppen a rabbik körében ismert és használatos közmondással él! A jelenet hátterében pedig az áll, hogy mindenekelőtt az írástudók – foglalkozásukból fakadó – feladata volt, hogy ügyeljenek „testvéreik” (kollégáik, tágabban pedig honfitársaik) „látáshibáira”, azaz teológiai tévedéseire. Egyikük fordulhatott így jóindulattal a „tévtanító” Jézushoz: „Testvér, én jót akarok neked, hadd húzzam ki szemedből a szálkát! Mert nekem úgy tűnik, tévedésben vagy, amikor figyelmen kívül hagyod a szombatot, egy asztalhoz ülsz a bűnösökkel...” Jézust azonban nem lehetett levenni a lábáról, és megadta az illetőnek a keménynek tűnő, de szintén jóindulatú útmutatást: „Vesd ki előbb szemedből a gerendát, akkor majd elég tisztán látsz ahhoz, hogy kivedd testvéred szeméből a szálkát” (Lk 6,42)!

*

Ám Jézus nem csupán ellenfeleit tudta sziporkázó szellemességgel „helyretenni”, hanem szimpatizánsait is. Amikor valakit felhívott arra, hogy kövesse őt, és az illető azt felelte: „Engedd meg, hogy előbb elmenjek, és eltemessem apámat!”, akkor így szólt: „Hagyd a halottakra, hadd temessék el halottaikat!” Majd hozzátette (kezünkbe adva e kemény szavak helyes értelmezésének kulcsát): „Te pedig menj el, és hirdesd Isten országát” (Lk 9,59-60)! Jézus nem volt fanatikus. Még tanítványai fáradtságára is tekintettel volt, és biztosította számukra a pihenést (Mk 6,30-31; 14,38). Tehát a szó szerinti értelmezés, az éppen elhunyt apa eltemetésének megtiltása ellentmondásban állna egész személyiségével és viselkedésével, de teljesen értelmetlen is lenne, hiszen Isten országa nem szenvedne kárt, ha az illető fél vagy egy nap „késéssel”[3] kezdené hirdetni. Ezért azt az értelmezést nyugodtan kizárhatjuk.

Reálisan feltételezhetjük viszont, hogy az „Előbb hadd temessem el apámat” azt jelenti: „Hadd várjam meg, amíg apám meghal; ő ugyanis ellenzi, hogy kövesselek, s ha mégis megtenném, abból családi konfliktus lenne!” Jézus kétségtelenül kemény és merész válasza ekkor azt jelentené: Hagyd a szellemileg halottakra [= az Isten országa, a szeretet ügye szempontjából halottakra], hogy megvárják, amíg családi konfliktusok nélkül követhetik szívük vágyát! Te csak menj, és hirdesd Isten ügyét!” Mivel azonban ez a kérdéskör, illetve magyarázat inkább Lk 9,61-62 sajátossága, valószínűbbnek kell tartanunk, hogy az „Előbb hadd temessem el apámat” azt jelenti: „Hadd várjam meg, amíg apám meghal, ugyanis csak akkor juthatok hozzá örökségemhez, s ha nem leszek ott, lemaradhatok róla!” Ekkor rögtön világos és konkrét értelmet kapnak Jézus szavai: „Csak a szellemileg halottak [= a szeretet ügye szempontjából halottak] számára fontos az örökség, csak ők várakoznak arra, hogy hozzájussanak. Te menj, és hirdesd az [igazi] életet!”

*

A következő két esetben súlyos teológiai problémát old meg Jézus bámulatos ügyességgel – bár mai megértésükhöz valóban komoly háttérismeretekre van szükség. Amikor a Jézust körülvevő tömegen áthatolva, egy bénát visznek hozzá annak rokonai-barátai, bizalmukat látva Jézus így szól a bénához: „Gyermekem, Isten megbocsátja bűneidet” (sok fontos kódex szerint: „megbocsátotta”: Mk 2,5). Ez azt jelenti: „Betegségednek semmi köze a bűneidhez. Isten nem fizet betegséggel a bűnökért, hanem megbocsátja a bűnöket, mégpedig ingyen!” Fontos volt ezt kijelentenie, akkoriban ugyanis úgy gondolták – manapság nem? –, hogy a betegség Isten büntetése az illető, vagy elődei (nyilvánvaló vagy titkos) bűneiért (vö. Jn 9,2). Szavai nyomán az épp ott ülő írástudók ezt fontolgatják magukban: „Ki ez, hogy így mer beszélni? Istent gyalázza!” Felfogásuk szerint Jézus azt gyalázta, ami Istenben a legistenibb, vagyis hogy Isten abszolút igazságosan jutalmaz és büntet, s ettől csak ő maga térhet el kegyelmi aktusai révén, másfelől pedig csak az „általa felhatalmazott” személyek (az áldozatot bemutató papok vagy próféták) ismerhetik fel és jelenthetik ki, hogy adott esetben megbocsátott-e, vagy sem.[4]

Jézus azonban átlát rajtuk, amihez nem volt szüksége semmilyen „természetfölötti képességre”, mert ismerve kora teológusainak gondolkodásmódját, „józan paraszti ésszel” is tudhatta, hogy teológiai előfeltevéseik alapján azt kell gondolniuk, amit most ténylegesen fontolgatnak, vagyis hogy ő Istent gyalázza Isten ingyenes bocsánatának kihirdetésével. Ezért aztán két kérdéssel felel meg ki nem mondott gondolataikra (Mk 2,8-9):

„Miért fontolgatjátok ezeket szívetekben?” A „Miért?” kérdőszó értelme itt nem „Mi okból?”, hanem „Mi célból?”, ahogyan ezt a mátéi változat (Mt 9,4) határozottan alátámasztja: „Mi célból (gör. hinati) gondoltok rosszakat szívetekben?” Magyarul: Milyen céllal teologizáltok? Valóban az a célotok, hogy „Isten megdicsőüljön”, vagyis tiszteljék és szeressék őt az emberek, vagy az, hogy a „bűnösök” „megérdemelt” verést kapjanak?

Majd következik a bravúros befejezés: „Mi könnyebb? Azt mondani a bénának: Isten megbocsátja bűneidet!, vagy azt mondani neki: Állj fel, fogd hordágyadat, és járkálj!?” – Súlyos irónia! Természetesen egyformán könnyű elmondani az egyik vagy a másik mondatot! Csakhogy az írástudók még azt a semmi fáradságot nem igénylő segítséget sem akarják megadni a bénának, hogy azt mondják neki: Isten ingyen megbocsátja a bűnöket, és nem bünteti azokat betegséggel – hanem azt akarják, hogy „érvényesüljön Isten igazságossága”: maradjon beteg, „elnyerve bűnei méltó büntetését”.

Talán nem tévedünk nagyot, ha azt gondoljuk, hogy sem Jézus előtt, sem azóta, soha nem oldottak meg súlyos teológiai problémát ilyen könnyed, már-már légies eleganciával – a „köznép” számára is első hallásra érthetően! Hasonlót mondhatunk el a következő esetről is, azzal a különbséggel, hogy ennek első hallásra történő megértéséhez és nagyra értékeléséhez korabeli teológusnak kellett lenni.

Egy alkalommal, amikor Jézus a jeruzsálemi templomban tanított, valaki fölvethette az akkoriban szinte mindenkit izgató messiási problematikát, amire Jézus így felelt (Mk 12,35-37): „Hogyan mondhatják az írástudók, hogy a Messiás Dávid fia?[5] Hiszen maga Dávid mondta a szent Lélek által: »Így szólt az Úr az én uramhoz: Ülj a jobb kezem felől, amíg ellenségeidet lábaid alá vetem!« Maga Dávid mondja őt »úrnak«, de akkor hogyan fia neki?”

Jézus remeklése ezúttal abban áll, hogy egyszerűen rámutat az isteni sugalmazásúnak tartott zsoltárszöveg belső ellentmondására: ha a Messiás Dávid „fia”, akkor nem lehet „ura” Dávidnak, és ezzel arra világít rá, hogy „a szent Lélek által szóló” Dávid tévedett, mert semmiféle messiás („Isten földi helytartója”) nem létezik, hiszen Isten maga az egyetlen „úr” (vö. Mk 12,29!), és ezért az általa akart „világrendben”, a szeretet rendjében („Isten országában”) semmiféle emberi uralomnak nincs helye (vö. Mk 10,40!).[6]

*

Jézus egyszer az egyházi adó alanyaként került kínos helyzetbe (Mt 17,24-26). Minden valószínűség szerint az történt, hogy amikor „állandó lakhelyén” (vö. Mk 2,1.15; 3,20), Kafarnaumban a templomadó beszedői kérték tőle az adót, nem fizette meg, ezért az adószedők megkérdezték Pétert: „A ti mesteretek nem fizeti a templomadót?” Péter alighanem enyhíteni akarta a konfliktust, és azt mondta: „De igen!”, úgy értve, hogy később majd megfizeti. Hazaérve azonban Jézus ezt a kérdést tette föl neki: „Mit gondolsz? A földi királyok kiktől szednek vámot vagy adót? Fiaiktól, vagy az idegenektől?”[7] Péter természetesen azt felelte: „Az idegenektől.” Jézus pedig levonta a cáfolhatatlan következtetést: „Akkor tehát a fiak szabadok!” – vagyis adómentesek.

Jézus szerint a templomhoz fűződő viszonyt is az Istenhez fűződő viszonynak kell meghatároznia, az pedig, ha helyes, nem hatalomra és jogra épülő, hideg uralmi viszony, mint a földi uralkodók és alattvalóik között. Csak egy világi módon felfogott „Isten országában” lenne helyénvaló a templomadó (avagy „egyházi adó”). Isten azonban, a „mennyei király” (vö. Mt 18,23; 22,2.11) Atyánk, s az apák nem adóztatják meg fiaikat. Ez a családiasság végét jelentené. A fiak szabadok.[8]

*

Mielőtt rátérnénk az utolsó két esetre, amelyek a leglátványosabban bizonyítják Jézus zsenialitását, vegyük szemügyre azt az esetet, amikor Jézus úgy vágta ki magát egy kínos helyzetből, hogy nem vágta ki magát: egyszerűen megtagadta a választ (Mk 11,27-33).

A jeruzsálemi templom „megtisztítása” (Mk 11,15-17) után odamentek hozzá a főpapok, az írástudók és a vének, és megkérdezték: „Milyen hatalommal teszed ezeket?...” Mire ő azt mondta nekik: „Ellenkérdést intézek hozzátok. ... Feleljetek nekem, akkor megmondom majd nektek, milyen hatalommal teszem ezeket. A János által végzett alámerítés Istentől való volt-e, vagy emberektől?” Ellenfelei erre taktikázni kezdtek, és tekintélyüket meg állásukat féltve, végül azt felelték: „Nem tudjuk.” Erre Jézus így szólt hozzájuk: „Akkor én magam sem mondom meg nektek, milyen hatalommal teszem ezeket.”

Próféta, azaz Isten küldötte, követe lévén Jézus független emberként viselkedik a „lelki hatósággal” szemben: válaszuktól teszi függővé, belemegy-e a vizsgálatba. Ez nem azt jelenti, hogy nem veszi komolyan ellenfelei kérdését; hiszen egyrészt valóban „le akarta rombolni a templomot”, persze nem fizikai, hanem sokkal mélyebb értelemben (ld. Mk 11,15; 13,2), másrészt ellenfeleit is meg akarta menteni, rá akarta vezetni őket a helyes magatartásra. Ellenkérdésével és Keresztelő János példájával azt mutatta meg, hogy tisztán racionális érvekkel, illetve inkvizíciós módszerekkel nem lehet „tesztelni” Isten küldötteit, nem lehet megkülönböztetni az emberi szellem működését Isten „szellemének”, „Lelkének” működésétől. Ezért nem adhat – és nem is ad választ a felhatalmazását firtató kérdésre.

*

Az egyik olyan csapdahelyzet, amelyben Jézus közvetlen életveszélyben forgott, és válaszától függött, megmenekül-e abból, az volt, amikor a farizeusok és a heródiánusok (egymás vallási és politikai ellenfelei!) összefogtak, és hogy szaván fogják, megkérdezték tőle (Mk 12,13-14): „Szabad-e adót fizetni a császárnak, vagy nem? Adjunk, vagy ne adjunk?” Ha Jézus helyesli az adó megfizetését a rómaiaknak, akkor a nyilvánosság előtt kollaboránsnak bizonyul – és könnyen áldozatául eshet például zelóta fanatikusok orgyilkosságának; ha helyteleníti az adó megfizetését, akkor a megszálló római hatalom nyílt ellenségének bizonyul – és Pilátus minden további nélkül kivégeztetheti (vö. Lk 23,2!). Tehát nem felelhet sem igennel, sem nemmel! És ekkor – a dénár bemutatásának bizonytalan hitelességű közjátéka után (Mk 12,15-16) – elhangzik Jézus talán legtöbbet idézett, értelmezett és félreértelmezett válasza (Mk 12,17): „A császárnak adjátok meg mindazt, ami megilleti a császárt, viszont adjátok meg Istennek mindazt, ami megilleti Istent!”

E válasz első felének lényege: A császár nem versenytársa Istennek, következésképpen mindazt, ami megilleti őt, jó lelkiismerettel megadhatjátok neki, mert ezzel semmit nem vesztek el Istentől, és adjátok is meg neki, ahelyett hogy lázadoznátok ellene![9] (Ez nagyon súlyos üzenet volt a zelótáknak és minden „igaz zsidó hazafinak”...)

Jézus válaszának második felét csak akkor érthetjük helyesen, ha tudatosítjuk, hogy nem mellérendelten áll az első mellett (mintha bármit is mellé lehetne rendelni Istennek, és lehetséges lenne „két úrnak szolgálni”, ld. Mt 6,24), hanem annak tökéletes fölérendelten, mint az a nézőpont („hermeneutikai horizont”), amelyből az adózást és minden más kérdést is tekinteni kell. Mondanivalója tehát : Az elsődleges az, hogy megadjuk Istennek, ami őt megilleti – mindenki másnak pedig csak annyit, ami ezután még „megmarad”, vagyis ami ebből következik, illetve ezzel nem áll ellentétben![10]

Útmutatásával Jézus – az ókori világban gyakorlatilag ismeretlen módon – egyfelől szétválasztotta a politikát és a vallást (de nem szigetelte el, ld. alább „c”!), másfelől – teljes ellentétben Pállal (Róm 13,1-7) – megszüntette az uralmi struktúrák misztifikálását és abszolutizálását. Felfogása mögött annak az Istennek a képe (és élménye: Mk 1,10-11!) áll, aki a) nem köthető többé (mint a nemzeti istenek) egy néphez és földterülethez (Jézus Istene „Izrael Istene” marad ugyan, de nem kizárólagosan: ő azt akarja, hogy „minden nép számára nyitott ház” legyen a templom: Mk 11,17), b) éppoly kevéssé azonosul Dávid vagy egy Dávid-utód szakrális zsidó királyságával (vö. Mk 8,29; 10,48; 11,10!), mint a szakrális pogány Római Birodalommal, c) nem a politikai-evilági terület „mellett” akar egy elhatárolt, paradicsomi „Isten országát” létrehozni, hanem éppen e konkrét világ adottságai „közepette” akar fokozatosan „uralomra jutni”, vagyis akarja a maga szeretetmintájára áthatni és átalakítani a világot, mégpedig d) olyan emberek által, akik annak „megadására”, megvalósítására törekszenek, ami „megilleti Istent” (vö. Mt 6,10: „Jöjjön el a te országod” = „Legyen meg a te akaratod”). Jézus ezzel teljesen új távlatot nyitott meg a politikai élet alakítása előtt (is), azt, amelyet másutt így fogalmazott meg: „Keressétek előbb Isten országát..., akkor ő majd minden mást hozzáad nektek” (Mt 6,33)! Az Isten országa melletti elsődleges és kizárólagos elkötelezettség majd „magától” (vö. Mk 4,28) megtermi a politikai, társadalmi és gazdasági „üdvösség” gyümölcsét!

*

Nézzük végül azt a jelenetet, amelyben talán a korábbiaknál is zseniálisabban nyilvánul meg Jézus talpraesettsége és szellemessége (Jn 7,53-8,11)! Az egyik kora reggel, amikor Jézus megjelent a Templomban, „a farizeusok és írástudók egy házasságtörésen ért asszonyt hoztak oda, és középre állították”. Közlik Jézussal a tagadhatatlan tényállást, majd azt, hogy Mózes törvénye mit rendel az ilyen esetre: halálbüntetést, konkrétan megkövezést (5Móz 22,22), és megkérdezik a népszerű rabbit, akiről közismert irgalmassága és a bűnösök iránti szeretete, mi az ő véleménye. Az evangélium szerint „ezzel próbára akarták tenni, hogy aztán bevádolhassák”.[11]

Mindenesetre kérdésük sokszorosan rafinált – és életveszélyes (akárcsak az a kérdés volt, hogy szabad-e adót fizetni a császárnak): Jézus négyszeresen kínos helyzetbe kerül. Ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével, amellyel a kivégzések jogát magának tartotta fenn, (2) pusztulni hagyja az asszonyt, és (3) szembekerül saját elveivel is; ha megtiltja a megkövezést, akkor (4) szembekerül a zsidók törvényével, amely Isten törvényének számított. Ezek közül az 1-es és a 4-es szembekerülés mint lázadónak, illetve törvényszegőnek az életét veszélyezteti! Olyan választ kellene tehát adnia, amely egyszerre felel meg mind a négy, egymást kizáró követelménynek. Abszolút képtelenség, mondanánk mi.

Jézus először nem szólt semmit, hanem „lehajolt, és ujjával írni kezdett a földön”. Sokan és sokszor találgatták már, hogy mit írt, és két válasz látszik a legvalószínűbbnek. Az egyik: annak a törvénynek a szövegét írta le, amelyre a vádlók hivatkoztak, amely azonban ilyen esetben azt is előírta, hogy a bűntárs férfit is ki kell végezni (5Móz 22,22); a másik: jelképesen Jeremiás 17,13-ra akarta emlékeztetni őket (esetleg ténylegesen írta is ezt a mondatot): „A porba íratnak [értsd: megsemmisülnek] azok, akik elpártolnak tőlem, mert elhagyták az Urat, az élő vizek forrását.”[12]

Egyelőre azonban, úgy látszik, nem értik, vagy nem akarják érteni Jézus jelképes válaszát, ezért tovább faggatják, mire elhangzik tőle a történelem egyik legzseniálisabb mondata: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” Ez a válasz pofon egyszerű, ugyanakkor elképesztően szellemes, és egyszerre felel meg mind a négy fönti (egymást kizáró) követelménynek!

Bámulatunkat csak fokozza, ha tudatosítjuk, hogy egyfelől Jézus úgy akadályozta meg a megkövezést, hogy felszólított rá (csupán a kezdés sorrendjét állapította meg: „az dobja az első követ”), s hogy másfelől felszólítását a megkövezés végrehajtásának korabeli gyakorlatából vette – egy leheletfinom, ugyanakkor gyökerekig ható módosítással. Az volt ugyanis a szokás, hogy a kövezés kezdetén valamelyik vezető ember, vagy a jelenlévők közül a legidősebb felszólította a szemtanú[ka]t egy bevett formulával: „Aki közületek szemtanúja volt a bűnnek, az dobja az első követ” (5Móz 17,7). Jézus viszont, látszólag azonosulva felfogásukkal, és látszólag magára öltve a bíró szerepét, így szólít fel a kövezés megkezdésére: „Aki közületek bűn nélkül van, az dobja rá az első követ!...”

*

Voltaképpen minden felsorolt esettel kapcsolatban elmondhatjuk azt, amit az utolsó esetben különösen is: Micsoda lélekjelenlét! (És Lélek-jelenlét...) Ezek a válaszok csak olyan ember lelkében fogalmazódhattak meg, akire szó szerint érvényes volt ellenfeleinek róla adott jellemzése: „Mester, tudjuk, hogy igazmondó vagy, Isten útját az igazsághoz híven tanítod, és nem mások szerint igazodol, mert nem vezet emberi tekintet” (Mt 22,16)!

[1] Ezzel persze nemcsak önmagát akarta menteni, hanem ellenfeleit is gondolkodásuk, konkétan istenképük átalakításra akarta ösztönözni, mert őket is meg akarta gyógyítani...

[2] Feltevésünkre feljogosít, hogy az ilyen esetek túlnyomó többségében, amikor Jézus ötletesen kivágta magát egy nehéz helyzetből, kérdés formájában fogalmazta meg „mentségét”.

[3] A nagy hőség miatt általában még aznap eltemették az elhunytakat.

[4] Az írástudók szavainak folytatása – „Mert ki képes megbocsátani a bűnöket, ha nem egyedül Isten” – nem hiteles, ez Márk betoldása, ami két dologból is következik: a) Jézus szóban forgó mondása egyáltalán nem azt jelenti, hogy „a maga nevében”, „saját bűnbocsátó hatalmánál fogva” bocsátja meg a béna bűneit, csupán azt állítja, hogy Isten megbocsátja/megbocsátotta azokat: a görög szövegben ugyanis szenvedő igealak áll („megbocsáttattak”), az ún. passivum divinum, amely Isten – tiszteletből történő – körülírására szolgál. b) A szigorúan monoteista zsidók körében eszébe sem juthatott senkinek, hogy Jézus Istennek tartja magát, és ezért mondja, hogy „megbocsáttattak” [szokványos fordításban: „bocsánatot nyertek] a bűneid”. – Az általa betoldott kérdéssel Márk elő akarja készíteni a 10. versben következő krisztológiai tételét, miszerint Jézusnak mint (apokaliptikus) Emberfiának és mennyei Bírónak már a földön is van hatalma a bűnök megbocsátására, s ezt a rákövetkező csodatevéssel bizonyítja.

[5] A „Dávid fia” kifejezés utalhatna a biológiai leszármazásra is, itt azonban inkább a szellemi rokonságot-hasonlóságot, illetve a szellemi utódlást fejezi ki (vö. Mk 10,47-48; 11,10), annál is inkább, mivel a vér szerinti leszármazás még nem akadálya annak, hogy trónra lépésével a fiú apjának urává váljék.

[6] Ez az értelmezés megfelel annak, hogy Jézus máskor is feltárta a próféták tévedéseit (ld. pl. Mk 9,4-8.12-13; Mt 11,11).

[7] A „fiak” ez esetben nem átvitt értelemben, hanem szó szerint értendő, azaz a királyfikat (hercegeket) jelöli, az „idegenek” pedig a királyok uralmának alávetett embereket.

[8] Később bizonyos zsidókeresztény csoportok sajnos az ellenkezőjére fordították Jézus egyértelmű állásfoglalását, nem akarván „megbotránkoztatni” zsidó környezetüket; ezért aztán betoldották a 19,27-et, amely szerint Jézus csodás módon előteremtette az adópénzt, és határozott elvi állásfoglalása ellenére mégis megfizette a templomadót.

[9] Ez a válasz azonban még két nagyon fontos dolgot tartalmaz. Egyrészt Jézus semmiképp sem tanítja azt, hogy a császárnak, vagyis az államhatalomnak bármit és mindent meg kell adni, amire csak igényt tart, akár az adózást, akár valami mást illetően; másrészt nem mondja meg konkrétan, mi illeti meg a császárt (közelebbről: mennyi adó illeti meg; még az is lehetséges, hogy semennyi); nem gyáva taktikázásból, és nem is azért, mert ő nem szőrszálhasogató jogász vagy moralista, hanem azért, mert erre nincs „recept” (ahogyan másra sincs), vagyis nem lehet megmondani, csak a „politikai ész” döntheti el esetről esetre, természetesen ahhoz igazodva, ami Istent illeti meg. Az adózás példáját véve (de természetesen csak általánosságban): Jogtalan adót fizetni szabad, és a helyzettől függően, a nagyobb rossz elkerülése érdekében talán szükséges is. De jogtalan adókat kiszabni, vagy engedelmes állami hivatalnokként behajtani, biztosan isten- és emberellenes.

[10] Jézusnak ezt nem kellett külön meghatároznia, hiszen minden zsidó tudhatta, mert ezt tartalmazta a „főparancs”: szeretni őt minden képességünkkel (Mk 12,29-30). Pontosításként legfeljebb annyit tett hozzá, hogy az Isten iránti szeretettől elválaszthatatlan az emberek iránti szeretet, Isten egyetemes, azaz mindenkit megmenteni kívánó akaratának teljesítése (Mk 12,31).

[11] Az utolsó napok légkörében ez nagyon is lehetséges, mégsem szükségszerű feltételezni: elég, ha azt gondoljuk, hogy tisztességes és ügybuzgó, de engedelmes teológusok voltak, ti. Mózesnak akartak engedelmeskedni (hiszen arra hivatkoznak, hogy „Mózes azt parancsolja a törvényben...” – amelyet hitük szerint mintegy Isten diktált neki).

[12] Az első változat mellett szól könnyebb érthetősége, a második mellett az, hogy magasabb, elvi síkon ad választ a kérdésre (és mint prófétai jelképes cselekedet is jobban illik Jézushoz, meg tartalmilag is jobban illik hozzá, mint a ragaszkodás a mózesi törvényhez). Mindenesetre a második változat azt jelenti, hogy a törvény szigorát érvényesíteni szándékozó vádlókat Jézus Isten ítélete elé utalja, amelynek alapján minden ember bűnös. Korabeli emberként a prófétai jelek iránt érzékkel bíró vádlóknak ebből meg kellett volna érteniük, hogy semmi alapjuk sincs a másik ember elítéléséhez, és inkább saját bűneiken kellene elgondolkodniuk.

Az érvelő Jézus

A „keresztény köztudatban” Jézus abszolút tekintélyi alakként él, olyanként, aki „kinyilatkoztatta”, megfellebbezhetetlenül közölte tanítását, követelményeit, és elvárta, hogy követői „gondolkodás nélkül” elfogadják, egyszerűen elhiggyék mindazt, amit mond. Kétségtelen, hogy Jézusnak vannak „tekintélyi” vagy legalábbis tekintélyi jellegű kijelentései. Például: „A szombat lett az emberért, nem pedig az ember a szombatért”; „Senki sem jó, csak egy valaki: Isten”; „Könnyebb a tevének átmennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie Isten országába”; „Semmiképp sem hagyatik itt kő kövön, amelyet majd le ne rombolnának” (Mk 2,27; 10,18; 10,25; 13,2) – de ebbe a kategóriába sorolhatjuk az „Ámen, mondom nektek”-kel kezdődő mondásokat, a „nyolc boldogság” (Mt 5,3-10) megállapításait vagy ún. antitéziseket is (Mt 5. f.: „Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek – én viszont azt mondom nektek...”), ámbár ez utóbbiakat éppenséggel lehetne a szerénység megnyilvánulásának is tartani: „Hallottátok, hogy... – nekem viszont az a véleményem...”
Mindenesetre a szinoptikus evangéliumokban nem találkozunk Jézusnak olyan megnyilatkozásaival, amelyek közvetlenül vagy közvetve azt kívánnák, hogy bármit is elhiggyünk neki, csak azért, mert ő mondja. Viszont számtalanszor lehetünk tanúi annak, hogy megindokolja, érvekkel támasztja alá kijelentéseit vagy erkölcsi követelményeit.
Másfelől nemcsak maga gyakorolta a logikus, érvelő-következtető gondolkodást, hanem hallgatóitól is elvárta, mégpedig a legsúlyosabb, az „isteni igazságokat” érintő kérdésekben is, általános érvénnyel: Lukács evangélista szerint (12,54-57) a tömeghez intézte a következő szavakat, alighanem azért, mert az emberek túlságosan is igazodtak különféle tekintélyekhez, írástudókhoz, farizeusokhoz, főpapokhoz: „Amikor látjátok, hogy felhő támad nyugatról, rögtön azt mondjátok: »Eső jön!«, és úgy is történik. És amikor látjátok, hogy déli szél fúj, azt mondjátok: »Tikkasztó hőség lesz!«, és úgy történik... A föld és az ég arculatának megítéléséhez értetek... Miért nem ítélitek meg magatok azt is, mi a helyes Isten szemében?”
Ugyanezt a logikus gondolkodást szellemi ellenfeleitől is számon kérte, és amikor azok nem voltak hajlandó erre, megtagadta tőlük a választ (Mk 11,27-33): Miután kiutasította a jeruzsálemi templomból a kereskedőket és a vásárlókat, odamentek a főpapok, az írástudók és a vének, és így szóltak hozzá: „Milyen hatalommal teszed ezeket? Vagy ki adta meg neked ezt a hatalmat, hogy ezeket tedd?” Mire Jézus ezt mondta nekik: „Ellenkérdést intézek hozzátok: Nevezzetek meg egyetlen ésszerű indokot, és feleljetek nekem, akkor megmondom majd nektek, milyen hatalommal teszem ezeket! A János által végzett alámerítés Istentől való volt-e, vagy emberektől? Feleljetek nekem!” Erre fontolgatták magukban a dolgot, mondván: „Ha azt mondanánk: Istentől, azt fogja mondani: Miért nem ajándékoztátok hát meg bizalmatokkal? Inkább mondjuk azt: Emberektől?” Féltek azonban a néptől, mert Jánosról mindenki azt tartotta, hogy valóban próféta volt. Ezért így feleltek Jézusnak: „Nem tudjuk.” Erre Jézus is így szólt hozzájuk: „Akkor én magam sem mondom meg nektek, milyen hatalommal teszem ezeket.”
Van még egy nagyon érdekes példa arra, milyen nagyra értékelte Jézus az „értelmes beszédet”; olyan nagyra, hogy annak hatására még saját elképzelésén is hajlandó volt változtatni (Mk 7,24-30): Egy alkalommal útra kelt, és elment a jobbára pogányok lakta Tírusz határvidékére, ahol bement egy diaszpórazsidó házába, mert azt akarta, hogy senki se tudja meg ottlétét, de nem maradhatott rejtve. Ellenkezőleg, rögtön hallott róla egy asszony, akinek volt egy tisztátalan szellem hatása alatt álló kislánya. Eljött, és Jézus lábai elé vetette magát. Az asszony görög volt, szír-föníciai származású, mégis arra kérte őt, hogy űzze ki lányából a démont. Ekkor talán valamelyik tanítvány, de még valószínűbb, hogy a házigazda így szólt az asszonyhoz: „Engedd, hogy előbb a gyerekek lakjanak jól! Nem helyes ugyanis elvenni a gyerekek kenyerét, és a kutyák elé vetni”, utalva ezzel arra, hogy a zsidók szemében a pogányok gyakran csak „kutyáknak” számítottak. Az asszony viszont megfelelt neki, és így szólt hozzá: „Igen, uram! De a kutyák is esznek az asztal alatt a kisgyerekek morzsáiból.” Ekkor Jézus azt mondta neki: „Erre az értelmes beszédre való tekintettel menj el, lányodból kiment a démon.”
Az alábbiakban Jézus érveléseiből mutatok be jó néhányat. Kategorizálásuk többé-kevésbé önkényesnek minősíthető, de hát sokszor elég nehéz eldönteni, melyikbe sorolhatóak; annyi biztos, hogy nem lenne célszerű „ömlesztve” közölni őket.
Alapelvek indoklása
Jézus úgy látta, hogy az írástudók – a kor teológusai – annyira ragaszkodnak a vallási hagyományokhoz, hogy azokat állítják Isten akarata helyébe. Ezt a tényt, illetve ennek megengedhetelenségét így támasztotta alá (Mk 7,9-13): „Mózes azt mondta: »Tiszteld apádat és anyádat!« Ti viszont azt mondjátok: »Ha valaki azt mondja apjának vagy anyjának: Korbán – vagyis [a templomnak szánt] áldozati ajándék – az, amivel hasznodra lehetnék«, akkor már nem engeditek meg, hogy az illető bármit is tegyen apjáért vagy anyjáért. Így helyezitek hatályon kívül Isten szavát hagyományotok révén, amelyet ti magatok tettetek hagyománnyá.”
Ennél is szemléletesebben magyarázta meg értetlenkedő tanítványainak, hogy semmilyen étel, az ún. tisztátalanok sem tehetik Isten szemében „tisztátalanná”, azaz értéktelenné az embert (Mk 7,17-23; érdemes fölfigyelni arra, hogy kérdéseiben a racionális gondolkodást kéri számon): „Ti is ennyire értetlenek vagytok? Nem fogjátok föl, hogy semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába, majd pedig a budiba kerül? Viszont ami kijön az emberből, az teszi tisztátalanná az embert; ugyanis belülről, az ember szívéből jönnek elő a gonosz gondolatok, és ezek valóban tisztátalanná teszik az embert.”
Általános érvényű alapelv, hogy senki sem képes két csúcsérték szerint élni – sem elvben, sem a gyakorlatban. Senki sem tarthat egyszerre két dolgot a legfontosabbnak, a csúcson mindenkinek az értékrendjében csak egy valami állhat, és ténylegesen mindig csak egy valami áll is: amikor valaki cselekszik, mindig egyetlen csúcsérték szerint jár el, az ő tényleges csúcsértéke szerint. A maga korának nyelvén Jézust ezt így fogalmazta és indokolta meg (Mt 6,24): „Senki sem képes két úrnak szolgálni: ugyanis vagy gyűlölni fogja az egyiket, és szeretni a másikat, vagy ragaszkodni fog az egyikhez, és meg fogja vetni a másikat.” A „gyűlölni/szeretni” értelme itt: háttérbe szorítani/előnyben részesíteni; ezt tudva még meggyőzőbb Jézus érvelése, hiszen tényleg lehetetlen valamit egyszerre előnyben is részesíteni, meg háttérbe is szorítani. Azután levonja a súlyos következtetést: „Nem vagytok képesek Istent is szolgálni, meg a Pénzt is.” (Fontos észrevenni, hogy Jézus nem arról beszél, hogy „nem szabad”, hanem arról, hogy „nem lehetséges”!)
Amikor egy alkalommal Jézus és tanítványai Kafarnaumba érkeztek, odamentek Péterhez a templomadó beszedői, és megkérdezték tőle: „A ti mesteretek nem fizeti a templomadót?” Ő így szólt: „De igen.” Nem derül ki, hogy Péter mire alapozta határozott igenlő válaszát, talán az a legkézenfekvőbb feltételezés, hogy enyhíteni akarta a várható konfliktust, és úgy értette az „igen”-t, hogy Jézus majd meg fogja fizetni. Otthon aztán – rávezetve Pétert a logikus gondolkodásra – Jézus megindokolta elvi adómegtagadását: „Mit gondolsz, Simon? A földi királyok kiktől szednek vámot vagy adót? Fiaiktól, vagy az idegenektől?” Amikor pedig Péter azt mondta: „Az idegenektől”, Jézus kimondta a nyilvánvaló következtetést: „Akkor tehát a fiak szabadok!” Vagyis: Jézus szerint a templomhoz fűződő viszonyt (is) az Istenhez fűződő viszonynak kell meghatároznia, az pedig, ha helyes, akkor nem hatalomra és jogra épülő, hideg uralmi viszony, mint a földi uralkodók és alattvalóik között. Csak egy világi módon felfogott „Isten országában” lenne helyénvaló a templomadó (avagy „egyházi adó”). Isten azonban Atyánk, az apák pedig nem adóztatják meg fiaikat. Ez a családiasság végét jelentené. A fiak szabadok.
Jézus más-más képpel/példázattal érvelve, ismételten rámutatott arra, hogy szavainak hallgatása (és személyének/küldetésének elismerése) semmit nem ér, ha azt nem követi tanításának tettekre váltása. A legismertebb változat a Hegyi beszéd végén található (Mt 7,24-27): „Mindaz, aki hallgatja a szavaimat, de nem váltja tettekre őket, hasonlatos az ostoba emberhez, aki homokra építette házát. Amikor aztán esett az eső, és jöttek az árvizek, és fújtak a viharos szelek, beleütköztek abba a házba, az összedőlt, és nagy volt a romlása.” – Ritkán szokták idézni a következő, könnyen megfejthető kis példázatot (Mt 21,28-31): „Mit gondoltok? Egy embernek volt két fia. Odament az elsőhöz, és ezt mondta: »Fiam, menj, dolgozz ma a szőlőben!« Az így felelt: »Igen, uram!« De nem ment el. Aztán odament a másikhoz, és ugyanazt mondta neki. Az így felelt: »Nem akarok.« Később azonban megbánta, és elment. A kettő közül melyik teljesítette az apa akaratát?” – A harmadik példázat (Mt 25,1-4) csak akkor mutatkozik meg világosan, ha leválasztjuk róla az evangélista értelmező kiegészítését (5-12. v.): „Isten országával úgy áll a dolog, mint azzal a tíz szűzzel, akik fogták fáklyájukat, és kimentek a vőlegény fogadására. Közülük öten ostobák voltak, öten pedig okosok, az ostobák ugyanis magukkal vitték ugyan fáklyájukat, de olajat nem vittek magukkal, az okosok viszont fáklyájukkal együtt olajat is vittek edényekben.” Magyarul: ahogyan az olaj nélküli fáklya („az áram nélküli villanykörte”) semmit sem ér, úgy Jézus szavainak hallgatása sem, ha valaki nem követi azokat. – Mindhárom esetben arról van tehát szó, amit a Jakab-levél is visszatérően hangsúlyoz, például így: „Mit használ, ha valaki azt mondja, hogy van hite, cselekedetei azonban nincsenek? Vajon üdvözítheti őt a hit? ... Amint a test lélek nélkül holt, úgy a hit is holt tettek nélkül” (Jak 2,14-26; ld. még Jak 1,22-27).
Megindokolt erkölcs
Jézus rendszeresen megindokolta erkölcsi követelményeit is, ami nagyon is érthető, ha arra gondolunk, hogy ezek a követelmények messze felülmúlják a bevett, „hétköznapi” erkölcsiséget”, az ún. tisztességetikát, és nem kisebb mércét állítanak, mint magának Istennek az erkölcsiségét (Lk 6,36): „Váljatok olyan irgalmassá, mint amilyen irgalmas a ti Atyátok!” Ennek legkiemelkedőbb megnyilvánulása az ellenségszeretet (Lk 6,35), amit Jézus így indokolt meg (Lk 6,32-34): „Ha csak azokat szeretitek, akik szeretnek titeket, miféle jóság lakik bennetek? Hiszen a bűnösök is szeretik azokat, akik szeretik őket! És ha csak azokkal tesztek jót, akik jót tesznek veletek, miféle jóság lakik bennetek? Hiszen a bűnösök is ugyanezt teszik! És ha csak azoknak adtok kölcsön pénzt, akiktől remélitek, hogy meg is kapjátok, miféle jóság lakik bennetek? A bűnösök is kölcsönöznek a bűnösöknek, hogy ugyanannyit kapjanak vissza. Inkább ellenségeiteket szeressétek...”
Ezt aztán konkrétan alkalmazta és maga is gyakorolta Jézus a letartózatásakor, amikor leintette a fegyveres erőt alkalmazó Pétert (Mt 26,52): „Tedd vissza a helyére a kardodat...”, megadva rögtön felszólításának indoklását is: „...mert mindazok, akik kardot ragadnak, [az általuk megragadott] kard által vesznek el!” A felszínes, közhelyszerű értelmezéssel szemben ez azt jelenti, hogy aki erőszakot alkalmaz, az éppen ezáltal automatikusan „elvész”: kiesik „Isten országából”, a szeretet világából, és lelki-szellemi-erkölcsi értelemben halott lesz, ahogyan a „tékozló fiúról” is azt mondja az apja (Lk 15,24-32): „...elveszett, ...halott volt” (amíg bűnbánatot nem tartott). – De lássunk két „hétköznapibb” példát is.
A tanítványok egyszer elfelejtettek elegendő kenyeret beszerezni, és csak egy kenyér volt velük; mindjárt vitatkozni is kezdtek egymással, nyilván arról, hogy ki a felelős, és hogy kinek jusson abból az egyből (Mk 8,14-16). Amikor Jézus észrevette, hogy vitáznak, a korábbi két nagy kenyérmegosztásra (nem „kenyérszaporításra”!) utalt vissza (Mk 6,35-44; 8,1-10), és egyfelől ismét a logikus gondolkodást kérte számon tanítványain (Mk 8,17): „Miért vitatkoztok azon, hogy nincs kenyeretek? Még mindig nem fogjátok föl, és nem is értitek?” (vö. föntebb, Alapelvek indoklása, 2. bek.: Mk 7,17-23!), másfelől a korábbi példákkal világította meg a mostani teendőt (Mk 8,19-21): „Nem emlékeztek, hogy amikor az öt kenyeret megtörtem...? És amikor hét kenyeret törtem meg...? Még mindig nem értitek?” „Megtörni” a biblikus szóhasználatban annyi, mint megosztani (vö. Iz 58,7: „Törd meg kenyeredet az éhezőnek...”), tehát azt kellett volna megérteniük, hogy ha kevés ennivaló van, akkor nem vitatkozni kell, hogy kinek mi jusson belőle (és főképp nem kizárni valakiket), hanem ami van, azt meg kell osztani...
Az ember persze számtalanszor kerül olyan helyzetbe, amikor nagy a csábítás, hogy ne a jézusi erkölcsiség elvei szerint cselekedjen, vagy egyszerűen úgy érzi, hogy nincs ereje megfelelni a magas eszménynek. Ezekben az esetekben érdemes megfontolnia Jézus szemléletes buzdításának logikáját (Mk 9,45): „Ha csapdába ejt a lábad, vágd le! Jobb neked sántítva életben maradni, mint ha mindkét lábad birtokában a holtak gödrébe vetnek!” E mondás háttere az, hogy a korabeli felfogás szerint a róka inkább lerágja beszorult mancsát, ha csapdába esik, semmint hogy bevárja a vadászt, és az agyonverje. Azaz egy tagot feláldozni az életért: okossággal párosult élni akarás. Jézusi üzenete pedig az, hogy az Isten országába, a szeretet világába tartozás kedvéért – egyszerűbben: annak érdekében, hogy megmaradhassunk a szeretetben – szükség esetén érdemes minden ezzel szemben álló dolgot „föláldozni” (vö. Mt 13,44-46).

Érvek Isten jósága mellett

Az itt következő példákat – legalábbis részben – sorolhattuk volna az előző kategóriába is, mivel kétségtelenül tartalmaznak erkölcsi jellegű mondanivalót is. Elsősorban azonban Isten jóságáról akarják érzékletes képekkel/hasonlatokkal meggyőzni a hallgatót, mégpedig sajátos „érvelési technikával”, a kisebbről a nagyobbra következtetés (a minori ad majus) módszerével.
Ami a megélhetést illeti, Jézus azt mondja (Mt 6,25-30): „Nézzétek meg az ég madarait! Nem vetnek, nem aratnak, csűrökbe sem gyűjtenek, mennyei Atyátok mégis táplálja őket. Nem értek-e ti sokkal többet náluk? ... Figyeljétek meg a mező liliomait, hogyan növekednek! Nem fáradoznak, és nem is fonnak! De azt mondom nektek: Salamon minden pompájában sem volt úgy felöltözve, mint egy ezek közül. Ám ha Isten ilyen [előkelően] öltözteti a füvet, amely ma a mezőn áll, holnap meg kemencébe vetik, nem sokkal inkább titeket, csekély bizalmúak?” (Ahhoz, hogy meggyőzőnek érezhessük ezt az érvelést, természetesen figyelembe kell vennünk – egyebek mellett! – azt, hogy a madarak is utánajárnak táplálékuknak, és a liliomok is elvégzik a fotoszintézist...)
Ugyanezt két másik példázattal is megfogalmazta Jézus (Lk 11,5-8 és 18,1-5): „El tudjátok képzelni, hogy ha valakinek közületek van egy barátja, és elmegy hozzá az éjszaka közepén, és azt mondja neki: »Barátom, adj kölcsön nekem három kenyeret, mivel beállított hozzám egy úton lévő barátom, és nincs mit elébe tennem!«, akkor az majd így felel: »Ne fárassz! Már rég bereteszeltük az ajtót, és gyermekeim itt vannak velem a fekhelyen: Nem tudok felkelni, hogy odaadjam neked.«?” – „Volt egy városban egy bíró, aki Istent nem félte, emberrel nem törődött. Volt pedig abban a városban egy özvegyasszony is, aki ismételten elment hozzá, és azt mondta: »Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben!« A bíró egy ideig vonakodott, de azután ezt mondta magában: »Ha Istent nem félem és emberrel nem törődöm is, hát azért, mivel fáraszt engem ez az özvegyasszony itt, igazságot szolgáltatok neki, nehogy állandó jövetelével lassanként teljesen kimerítsen.«”– Ha már egy átlagos barát, sőt egy tisztességtelen bíró is eleget tesz a hozzá forduló kérésének, mennyivel inkább biztosak lehetünk abban, hogy Isten megadja nekünk, amire ténylegesen szükségünk van.
Az iméntiek alapján már érthető Jézus buzdítása (Mt 7,7-8), annak indoklása (Mt 7,9-10) és az indoklásból levont következtetése (Mt 7,11): „Kérjetek, és Isten adni fog nektek! Keressetek, és találni fogtok! Zörgessetek, és Isten majd ajtót nyit nektek! – Avagy közületek ki az az ember, aki követ ad oda a fiának, ha az kenyeret kér, vagy kígyót ad oda neki, ha halat kér? – Ha tehát ti, bár rosszak vagytok, tudtok jó adományokat adni gyermekeiteknek, mennyivel inkább ad majd a ti mennyei Atyátok jókat azoknak, akik kérik tőle!”
Ami pedig az üldöztetést és az esetleges erőszakos halált illeti (de kiterjeszthetjük ezt általánosságban minden szenvedésre), Jézus így érvel (Lk 12,6-7): „Nemde öt verebecskét pár fillérért árulnak? De azért Isten egyikükről sem feledkezik meg. Nektek pedig még a fejetek hajszálait is mind számon tartja! Ne féljetek! Ti az összes verebeknél többet értek számára.” (Persze ez nem meggyőző, ha csak az e világi valóságot tartjuk szem előtt...)
Jézusnak alighanem már kortásai is ellene vetették, hogy a valóságban túlságosan is sokszor nem érvényesül Isten „gondviselése”, és túlságosan is sok az égbekiáltó szenvedés, és föltehették neki az örök kérdést: Mindez hogyan egyeztethető össze Isten jóságával? Feltételezhetően erre a kérdésre (vagy a tanítványoknak az Isten országa megvalósulásával kapcsolatos kétkedésére) mondta el válaszul a következő kettős példázatot (Lk 14,28-32): „Ki az közületek, aki ha nagy házat akar építeni, nem ül le előbb, s nem számítja ki a költséget, hogy telik-e neki a befejezésig? Nehogy aztán, ha lerakta az alapot, de az építkezést véghez vinni nem volt ereje, mindenki, aki ezt észreveszi, gúnyolni kezdje, mondván: »Ez az ember elkezdett építkezni, de nem volt ereje véghez vinni!« Vagy ki az a király, aki hadba vonul egy másik király ellen anélkül, hogy előbb leülne, és haditanácsot tartana, vajon képes-e tízezer harcosával szembeszállni azzal, aki húszezerrel jön ellene? Ha pedig mégsem, akkor követséget küld, amikor amaz még távol van, és meghódol neki.” – A kisebbről a nagyobbra következtetés logikája pedig ezt a mondaivalót sugallja: Ha már egy normális építkező is úgy jár el, hogy... Ha már egy normális király is előbb meggondolja, hogy… Mennyivel inkább feltételezhetitek, hogy Isten is meggondolta a dolgot, mielőtt belevágott volna emberteremtő vállalkozásába…

Megvédett gyakorlat

Jézus sokszínűen ontja érveit, amikor megvédi „lelkipásztori gyakorlatát”, nevezetesen azt, hogy miért ül egy asztalhoz, azaz vállal közösséget a lenézett és a társadalomból kitaszított bűnösökkel.
Ezt már működése elején felrótták neki a farizeusok – pontosabban ekkor még udvariasan a tanítványainak: „Hogyhogy a vámosokkal és bűnösökkel eszik együtt?” Jézus azonban meghallotta a kérdést, és mindjárt megadta nekik a magyarázatot (Mk 2,17): „Nem az erejük teljében lévőknek van szükségük orvosra, hanem azoknak, akik rosszul vannak. Nem azért jöttem, hogy »igazságosakat« hívjak meg, hanem kitaszított bűnösöket.” Válaszának első fele nem kíván kommentárt, legfeljebb azt érdemes hangsúlyozni, hogy Jézus a bűnöst nem „bűnözőnek” tartja, aki büntetést érdemel, hanem „betegnek”, akinek orvosra van szüksége. Válaszának második felét illetően azonban érdemes megjegyzést fűzni a súlyosan ironikus „igazságosak” kifejezéshez. Ennek egyik lehetséges jelentése: Az igaz[ságos]aknak, pontosabban: a magukat igaznak/igazságosnak tartóknak nincs szükségük meghívásra: ők úgy tudják, hogy jogosan meghívottak. A másik: Az igazságosság emberei nem akarják, hogy bármit is ajándékba kapjanak, mert úgy képzelik, hogy ők jogszerűen „megszolgálják a bérüket”. Jézus azonban rámutat arra, hogy Isten más, mint amilyennek a mózesi törvény ábrázolja (annak értelmében Istennek – „a mérleg törvénye” szerint – igazságosan meg kell torolnia mindent bűnt, s ettől csak megfelelő engesztelés esetén tekinthet el); ő ilyen „igazságtalan”: abszolút megmentői akarata mindenkire vonatkozik, ezért ingyen, feltétel nélkül árasztja jóságát azokra is, akik „nem érdemelték ki” (vö. Mt 20,1-15), ahogyan napját is fölkelti jókra és gonoszokra egyaránt (Mt 5,45).
Lukács evangéliuma szerint hasonló helyzetben, amikor a farizeusok és az írástudók ismét zúgolódtak, mondván: „Ez jó fogadtatásban részesít bűnösöket, és együtt eszik velük” (Lk 15,2), Jézus két példázattal és egy nagy ívű példabeszéddel védte meg eljárását. Az utóbbit, „a tékozló fiú” példabeszédét nem szükséges idéznünk (Lk 15,11-32), de a két példázat érvelését érdemes (Lk 15,3-10): „El tudjátok képzelni, hogy ha közületek egy embernek száz juha van, és elveszít közülük egyet, nem hagyja ott a kilencvenkilencet a pusztában, nem megy az elveszett után, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, örvendezve a vállára veszi, és hazamenvén, összehívja barátait és szomszédait, és azt mondja nekik: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett juhomat!« ... Vagy ki az az asszony, akinek ha tíz drachmája van, és elveszít egy drachmát, nem gyújt mécsest, nem söpri ki a házat, és nem keresi gondosan, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, összehívja barátnőit és szomszédasszonyait, és azt mondja: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett drachmát!«...”
Az előbbi esetekben a farizeusok csak „általánosságban”, csoportként kaptak oktatást, Jézus azonban nem habozott ugyanezt megtenni személyre szólóan is, mégpedig olyan alkalommal, amikor egy farizeus vendégségbe hívta őt (Lk 7,36-50): Ekkor egy asszony, aki bűnös életet élt a városban, megtudta, hogy asztalhoz telepedett a farizeus házában; alabástrom edényben illatos olajat hozott, sírva megállt mögötte, a lábánál, könnyeivel kezdte öntözni a lábát, hajával letörölte, csókolgatta a lábát, és megkente az illatos olajjal. Amikor meglátta ezt a farizeus, aki meghívta, így szólt magában: „Ha ez próféta volna, tudná, kicsoda és miféle ez az asszony, aki őt érinti; hogy bűnös.” Erre Jézus ezt mondta neki: „Simon, van valami mondanivalóm számodra.” Mire ő így szólt: „Mester, mondd!” Jézus pedig így indokolta meg viselkedését: „Egy hitelezőnek két adósa volt. Az egyik ötszáz dénárral tartozott, a másik ötvennel. Mivel nem volt miből megadniuk, mindkettőnek odaajándékozta. Mármost melyikük fogja jobban szeretni őt?...”
Lefegyverző Jézusnak ez a „gyermekien egyszerű” kérdése. Ez az egyszerű kérdezés- és érvelésmód már-már „gyilkos iróniával” mutatkozott meg egy béna meggyógyításakor (Mk 2,1-12): Látva a béna, ill. az őt szállítók bizalmát, Jézus közli a bénával: „Gyermekem, Isten megbocsátja bűneidet.” Erről azért kellett biztosítania, mert akkoriban teljesen általános nézet volt, hogy minden betegség Isten büntetése valamilyen bűnért. Az ott ülő írástudók azonnal föllázadnak Jézus „eretneksége” ellen: „Ki ez, hogy így mer beszélni? Istent gyalázza!” Az ő felfogásuk szerint ugyanis Jézus azt gyalázta, ami Istenben a legistenibb, vagyis hogy abszolút igazságosan jutalmaz és büntet. Tehát nem lehet csak úgy dobálózni az ingyenes bűnbocsánattal (a béna még csak bocsánatot sem kért...)! Jézus azonban megkérdezi tőlük: „Miért fontolgatjátok ezeket szívetekben? Mi könnyebb? Azt mondani a bénának: Isten megbocsátja bűneidet!, vagy azt mondani: Állj fel, fogd hordágyadat, és járkálj!?” Nyilvánvaló: egyformán könnyű mondani! De az írástudók még azt a semmi fáradságot nem igénylő segítséget sem akarják megadni a bénának, hogy azt mondják neki: „Ne aggódj! Isten megbocsátja bűneidet!” (és ezzel feloldják lelki györcsét, ami aztán esetleg testi gyógyulását is eredményezheti), hanem azt akarják, hogy „érvényesüljön Isten igazságossága”: maradjon beteg, „elnyerve bűnei méltó büntetését”.
Ugyancsak óvodás korú gyerekek számára is könnyen megválaszolható kérdéssel (Mk 3,4) védte meg Jézus azt az eljárását, hogy szombati napokon is gyógyított (ha valaki szándékosan megszegte a szombat törvényét, rabbinikus felfogás szerint megkövezéssel ki kellett végezni...): „[Isten részéről] megengedett dolog-e szombaton jót tenni vagy rosszat tenni, életet megmenteni vagy megölni?” Bármilyen kockázatos volt is, Jézus az ellenfeleit is gondolkodásuk (konkrétan istenképük) átalakítására akarta ösztönözni, mert őket is meg akarta gyógyítani, meg akarta menteni...
Különleges, egyszerre teológusi és köznapi (vagy ha úgy tetszik: ünnepi) módon indokolta meg Jézus a maga és tanítványai nem-böjtölő gyakorlatát, amikor a farizeusok és Keresztelő János tanítványai számon kérték (Mk 2,18-19. Ezt a költői kérdést tette föl nekik: „Vajon böjtölhet-e a násznép, ha a vőlegény velük van a lakodalmas teremben?” Nekünk már magyarázatra van szükségünk ennek megértéséhez, de kortársai minden további nélkül értették (vagy érthették, ha akarták): Az ószövetségi próféták gyakran nevezték Istent Izrael népe vőlegényének (Iz 54,5; 61,10-11; 62,4-5; Jer 2,2; Ez 16. f.; Oz 2,18). Jézus pedig azt élte át a Jordánba történt alámerítkezésekor, hogy nem kell tovább várakozni („Itt a kedvező idő”), mert Isten jelen van, mégpedig nem leszámolásra kész Bíróként (ahogyan Keresztelő János prédikált róla), hanem szerető Édesapaként, avagy az itteni képet használva, népének szerető Vőlegényeként. Ha pedig a vőlegény jelen van a lakodalmas teremben, akkor ez örömmel tölti el a násznépet, s az képtelen lesz böjtölni. Isten közelségének ismertetőjegye tehát az öröm, a víg evés-ivás, nem pedig a komor böjtölés (ami a korabeli gyakorlatban az Isten távolléte miatti szomorúságot fejezte ki, illetve Isten uralmának eljövetelét akarta siettetni).

Idézetekkel felvértezve

Jellemzőnek nem mondhatjuk, de néhány esetben előfordult, hogy Jézus az Ószövetségből vett idézettel támasztotta alá küldetését, vagy védte meg tanítását.
Működése elején Izajás próféta önértelmezését alkalmazta magára a názáreti zsinagógában (Lk 4,18-19): „Az Úr Lelke szállt le rám..., hogy megvigyem az örömüzenetet a nyomorgóknak; elküldött engem, hogy meggyógyítsam a megtört szívűeket, követként kihirdessem a szabadulást a raboknak, s az elvakítottaknak szemük felnyílását, szabadon bocsássam a meggyötörteket, és követként kihirdessem az Úr kedves esztendejét...” (Érdemes tudatosítani, hogy e szöveg felolvasásakor kihagyta annak végét: „...és bosszújának napját”!)
Jézus személyével kapcsolatban a kortársak legsúlyosabb kérdése az volt, hogy a Messiásnak tartja-e magát. Egy alkalommal erre is kérdéssel válaszolt (Mk 12,35-37): „Hogyan mondhatják az írástudók, hogy a Messiás Dávid fia? Hiszen maga Dávid mondta a szent Lélek által: »Így szólt az Úr az én uramhoz: Ülj a jobbkezem felől, amíg ellenségeidet lábaid alá vetem!« Maga Dávid mondja őt »úrnak« – de akkor hogyan »fia« neki?” – Kétségtelenül nehéz értelmezni ezeket az „úr” és a „fiú” ellentétére épülő mondatokat, a legvalószínűbbnek az alábbi két magyarázatot tarthatjuk: a) A 110. zsoltár 1. verséből vett érvvel a mellett tör lándzsát, hogy az igazi messiás (ő maga) szellemi értelemben nem „fia”, azaz alárendeltje, hanem „ura”, vagyis feljebbvalója Dávidnak, tehát nem kell hozzá igazodnia: nem kell fegyverrel e világi uralmat megvalósítania (vagyis érvénytelen az ellenségek láb alá vetésének programja). b) ) Rámutatva az isteni sugalmazásúnak tartott zsoltárszöveg belső ellentmondására („a Dávid-fia Messiás ura Dávidnak”), Jézus arra világít rá, hogy „a szent Lélek által szóló” Dávid tévedett, mert semmiféle messiás („Isten földi helytartója”) nem létezik, hiszen Isten maga az egyetlen „úr” (Mk 12,29!), és ezért az általa akart „világrendben”, a szeretet rendjében („Isten országában”) semmiféle emberi uralomnak nincs helye (Mk 10,40!) – Akár az első, akár a második értelmezést fogadjuk el, Jézus érvelésének lényege, hogy elhatárolódott a korabeli messiási várakozásoktól.
A házassági elválást tiltó felfogását is bibliai hivatkozással támasztotta alá (Mk 10,6-9): „Isten a teremtés kezdetétől fogva férfivá és nővé tette az embereket” , majd levonta a következtetést : „Amit tehát Isten összekötött, ember ne válassza szét!” – Izgalmas sajátossága ennek az érvelésnek, hogy Jézus szentírási idézetet (1Móz 1,27) állított szembe egy másik szentírási idézettel (5Móz 24,1), amely megengedte a válást...

A dühös Jézus

Bizonyára provokatívnak tűnő a cím, hiszen Jézusról alkotott képünkbe semmiképp sem látszik beleilleni a „dühös” jelző. Ha azonban figyelmesen olvassuk az evangéliumokat, akkor kiderül, hogy ha furcsa is ez a jelző, az a viselkedéskör, amelyre utalni szeretnék vele, egyáltalán nem idegen Jézustól: számos esetben türelmetlenkedett, sőt teljesen elfogyott a türelme, bosszús lett, feldúlt volt, mérges volt, zaklatottan reagált, indulatosan beszélt vagy cselekedett – „népiesen”, de talán a legkifejezőbben úgy mondhatnánk: „felment benne a pumpa”.

*

A témával kapcsolatban legtöbbünknek elsőként talán az az eset jut eszébe (Mk 9,14-27), amikor a „színeváltozás” hegyéről lejövetele után Jézushoz odalép egy epilepsziás fiú apja, kérve, hogy gyógyítsa meg a gyerekét, mert bár előzőleg már kérte erre a tanítványait, de „azok nem voltak elég erősek hozzá”. Erre Jézus erősen kifakad, ami annál is meglepőbb, mivel – ha menekült is a babonás csodavárás elől – általában nyitottan fogadta a betegeket; most azonban kemény kritikát fogalmaz meg, és kemény kérdéseket tesz föl: „Ó, ti Istenbe vetett bizalom nélküli nemzedék vagytok! Hát meddig legyek még veletek? Meddig viseljelek el titeket?”

Nehéz eldönteni, kinek-kiknek szól mindez. Kifakadása az írástudókra (14. v.), a tömegre (15. v.), tanítványaira (14.18. v.) és az apára egyaránt vonatkoztatható; az, hogy „nemzedékről” beszél, talán azt támasztja alá, hogy mindnyájukra. A lényeg az Istenbe vetett bizalom (szokványos fordításban: a hit) hiánya, amit Jézus külön is vonatkoztat az apára, amikor annak értetlensége külön is nyilvánvalóvá válik, amikor azt mondja: „Ha képes vagy valamire, szánj meg minket, és siess segítségünkre!” (Ez feltehetően azt jelenti: „Ha képes vagy hatásosabban gyógyítani, mint a tanítványaid...”) Erre Jézus ismét „felcsattan”: „Ez a »Ha képes vagy«! Minden lehetséges annak, aki bízik Istenben.” Jézus felindultsága és válasza meghökkentő, mert arra mutat rá, hogy gyógyításait nem különleges képesség, sajátos emberi erő gyümölcsének tartja, hanem kizárólag az Istenbe, a tulajdonképpeni gyógyítóba vetett bizalom következményének (mert ez a bizalom teszi lehetővé, hogy a Teremtő életereje kifejtse gyógyító hatását). Még keményebben fejeződik ki Jézus türelmetlensége és felháborodása a következő három esetben, amelyekben tanítványai az „áldozatok”.

Amikor az utolsó vacsorán versengés támad köztük amiatt, hogy vajon melyikük számít a legnagyobbnak, Jézusból kitör az indulat (Lk 22,24-30). Most elhangzó szavait kijelentő módban, ténymegállapításokként és ígéretekként szokás értelmezni, de ebben az esetben csupa Jézustól idegen abszurditáshoz jutunk, s a kora keresztény apokaliptika világába lépünk át; ha viszont kérdésekként értelmezzük e mondatokat, akkor rögtön világossá válik, hogy Jézus már-már „gyilkos” iróniájával állunk szemben (a kettős kérdőjelek erre utalnak): „Végtére is ki a nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Hát nem az, aki az asztalnál ül? Én azonban olyan vagyok köztetek, mint aki felszolgál. Ti viszont?? Ti mindvégig kitartottatok velem megpróbáltatásaimban?? És én királyi uralmat hagyok rátok?? Ahogyan Atyám hagyott rám?? Hogy asztalomnál egyetek és igyatok »az én országomban«?? És majd trónon ülve ítélitek Izrael tizenkét törzsét??” Ezt követő tanítása is inkább indulatos kioktatásnak hat, mint egyszerű oktatásnak: „A pogány nemzeteken uralkodnak királyaik... Ti azonban ne így cselekedjetek! Ellenkezőleg! Aki köztetek ... vezető, legyen olyan, mint aki felszolgál!”

Nem sokkal ezután, ugyancsak az utolsó vacsorán hasonló helyzet támad (Lk 22,35-38): a tanítványok ismét bizonyságot tesznek arról, hogy fogalmuk sincs Jézus erőszakmentes szellemiségének és üzenetének lényegéről, és ez ismét „kiborítja” Jézust. Nem könnyű a helyzet és a szöveg értelmezése, de Jézus szavainak kérdésekként történő értelmezése most is eligazíthat minket. A legvalószínűbb megoldás ez lehet:

Elmúltak már a szép galileai napok, amikor az emberek mindenütt barátságosan fogadták Jézust és tanítványait. Az ellenséges Jeruzsálemben veszélyes a helyzet, Jézus letartóztatása a levegőben lóg. Ebben a légkörben elfogyhatott a tanítványok Istenbe vetett bizalma, és elkezdhettek így gondolkodni: „Most már nekünk kell gondoskodnunk magunkról. Most mindegyikünknek pénzre lesz szüksége, meg útravalóra, de mindenekelőtt fegyverre, hogy megvédhesse magát. Egy tőrre nagyobb szükség lesz, mint egy köpenyre.”

Jézus meghallhatta ezt, vagy tudomást szerezhetett erről (vö. Mk 8,16; 9,33-34), ezért megkérdezi tőlük: „Amikor erszény, tarisznya és saru nélkül küldtelek szét titeket, szenvedtetek-e hiányt valamiben?” Gyanútlanul rávágják: „Semmiben.” Mire záporoznak az ironikus kérdések: „Most viszont, akinek van erszénye, vegye elő?? Hasonlóképpen a tarisznyáját is?? És akinek nincs tőre, adja el a felsőruháját, és vásároljon??” (Kérdéseivel Jézus valójában tanítványai véleményét idézi.)

Az egyik, tökéletesen süket és vak tanítvány erre rávágja: „Uram, nézd, van itt két tőr!” Mire Jézus csak annyit mond: „Elég!” Bár az ironikus kérdések után lehetne ezt is ironikusan értelmezni: „Bőven elég! Még sok is – hiszen egyre sincs szükségünk!”, de lehet, hogy egyszerűen csak azt jelenti: „Elég ebből az ostoba beszédből!” Magyarán: „Pofa be! Akár így van, akár úgy, ebben a kemény szócskában ott sűrűsödik a Jézusban dúló feszültség egésze!

Mondhatnánk: érthető Jézusnak ez az ingerültsége nyilvános működése végén, hiszen ekkor már joggal várhatta el, hogy tanítványai értsék őt. Csakhogy gyakorlatilag működése kezdetétől (és annak egész folyamán) megfigyelhetjük ezt a „jellemvonását”.

A fenti kettőhöz hasonló kérdészuhataggal találkozunk a második „kenyérszaporítás” után is (Mk 8,14-21), és ebben az esetben minden szentírás-magyarázó egyetért abban, hogy valóban kérdésekről van szó. – A kenyérmegosztás után elhajóznak, s a tanítványok a hajóban veszik észre, hogy csak egy kenyér van náluk; erre vitázni kezdenek arról, hogy nincs kenyerük (konkrétan feltehetően azon civakodnak, hogy akkor hát kinek jusson majd a meglévőből, és ki a felelős a hiányért). Összezártságuk miatt Jézus könnyen észrevehette ezt, és keményen ledorongolja őket: „Miért vitatkoztok azon, hogy nincs kenyeretek? Még mindig nem fogjátok föl, és nem értitek? Megkövesedett a szívetek? ... Nem emlékeztek, hogy amikor az öt kenyeret megtörtem az ’ötezer’ embernek, hány tele hordeszköznyi kenyeret vettetek át? ... És amikor hét kenyeret törtem meg ’négyezer’ embernek, hány tele fonott kosárnyi kenyeret vettetek át? ... Még mindig nem értitek?” Érthető a Mester türelmetlensége: A korábbi két kenyérmegosztásból sem tanulták meg, hogy hiány esetén egyszerűen meg kell osztanunk egymással a meglévő keveset. Agyuk nem volt képes összekapcsolni a kenyérhiányt és a kenyérmegosztást, mert szívük kiszáradt, megkövesedett, érzéketlen volt – méghozzá Jézus közvetlen közelében...

Nem sokkal ezt megelőzően talán ugyanez a türelmetlenség nyilvánult meg a farizeusokkal szemben, akik az égből való csodajelet követeltek Jézustól, hogy ily módon tegyék próbára (Mk 8,11-13). Az evangélista azt mondja, hogy erre „lénye legmélyéig megrendülten felsóhajtott”, és úgy mondta: „Miért követel csodajelet ez a nemzedék? Ámen, mondom nektek, semmilyen csodajel nem adatik ennek a nemzedéknek” – majd egyszerűen „otthagyta őket”. Talán Jézus türelmetlenségének jele ez az „otthagyás” is.

Nem kétséges viszont, hogy mi zajlott Jézusban, amikor a „tiszta és tisztátalan ételek” körül folyó vita kapcsán az igazi tisztaságról tanította a népet (Mk 7,14-23). Még tanítványai is „talányosnak” találták azt a kijelentését, hogy „semmi olyan nem teheti tisztátalanná [Isten előtt] az embert, ami kívülről megy beléje, hanem az teszi tisztátalanná, ami kijön belőle”, és ezért otthon megkérdezték tőle ennek értelmét. Erre Jézus fölcsattant: „Ti is ennyire értetlenek vagytok? Nem fogjátok föl, hogy semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába, majd pedig a budiba kerül?” Ez a nem éppen finomkodó beszéd igencsak erős zaklatottságról árulkodik...

De ha hinni lehet Márk kronológiájának, akkor Jézus már jóval korábban is megelégelte tanítványai értetlenségét. Amikor hirtelen heves viharba kerülnek a Genezáreti-tavon (Mk 4,35-40), a kétségbeesett tanítványok fölrázzák a hajó hátsó részében nyugodtan szendergő Jézust, és szemére vetik: „Rabbi, nem törődöl azzal, hogy elveszünk?” Jézus reakciója enyhén szólva meglepő. Nem nehéz kihallani a kérdéseiben megbújó bosszúságot: „Miért vagytok ennyire gyávák? Hogyan van az, hogy még mindig nem bíztok Istenben?”

Ahhoz, hogy jól érthessük Jézus kérdéseit, két dolgot kell tudatosítanunk. Az egyik az, hogy a közönséges gyávaság feltételezése eléggé méltatlannak tűnik Jézus részéről, mert a Genezáreti-tavon meglepő gyorsasággal alakultak ki heves bukószelek, amelyek valóban könnyen végveszélybe sodorták a kis halászhajókat, és legalábbis a tanítványok halászokból lett részéről feltételeznünk kell a viharedzettséget: nem először kerülhettek ilyen helyzetbe, és tudhatták, mit beszélnek. A másik: Jézus nyugalma, higgadtsága nem annak titkos tudásából fakad, hogy a vihar hamarosan véget ér, és még kevésbé abból, hogy tudja: képes varázsszóval véget vetni neki, hanem Istenbe vetett bizalmából, ami szintén nem azt jelenti, hogy a vihar megszüntetését vagy a biztos megmentést remélte Istentől, hanem azt a bizonyosságot, hogy bármi történjék is, az Atya jóságos kezében vannak és maradnak: ha megmenekülnek, akkor is, ha belefulladnak a tóba, akkor is (hiszen az Atya „három nap múltán” ismét felkelti az elhunytakat, vö. Mk 8,31; ugyanígy számol majd az Olajfák-hegyén is mindkét lehetőséggel: „Atyám, ha lehetséges...”, Mt 26,39). Ennek a bizalomnak – annyi prédikáció és gyakorlati bemutatás után – már meg kellene lennie a tanítványokban, ezért kéri számon Jézus, csodálkozva, hogyan lehetnek még mindig ilyen gyávák és bizalmatlanok.

Péternek aztán ennél is keményebb beszédben lesz része, amikor „komoly vallási érvekkel” megpróbálja kiverni Jézus fejéből azt a lehetőséget, hogy szenvedés és halál vár rá Jeruzsálemben (Mk 8,31-33; Mt 16,21-23): „Isten őrizzen ettől, uram! Semmiképp sem történik ez veled!” Jézusnak ekkor egy pillanat alatt „elszakadt a cérnája”, és egyedülálló minősítésre ragadtatta magát: „Menj innen mögém, sátán!” Mondhatta volna – barátságos megszólítással – egyszerűen csak azt, amit folytatásként mondott: „[Péter, Péter!] Nem Isten gondolatai járnak a fejedben, hanem az emberekéi!” Miért kellett „lesátánoznia” Pétert – persze túl a tanítói szándékon és a sátáni kísértés elutasításán (vö. Lk 4,9-12) –, hacsak nem azért, mert hirtelen megint elege lett tanítványa értetlenségéből – amelyet persze annak messiási reménykedése motivált (ld. Mk 8,29)?

Jézus „idegességének” két sajátos megnyilvánulásával találkozunk Lukács evangéliumában.

Az egyik (Lk 10,25-37): Egy törvénytudó megkérdezi Jézustól, mit tegyen, hogy örök élet legyen az osztályrésze. Hogy egy tanult teológus egy laikustól érdeklődjön az örök élet útja iránt, ez akkoriban éppoly szokatlan volt, mint manapság, és alighanem azzal magyarázható, hogy ennek az embernek a lelkiismeretét már felkavarta Jézus (korábban megismert) tanítása. Jézus a tanviták korabeli szabályainak megfelelően ellenkérdéssel válaszol: „Mi van megírva a Törvényben? Hogyan olvasod?” A törvénytudó az Isten és a felebarát iránti szeretet kettős-egy parancsát idézi, ami megerősíteni látszik előbbi feltételezésünket, hogy már ismerte Jézus erre vonatkozó tanítását (ugyanis nehéz elképzelni, hogy magától jött rá Jézus zseniális „újítására”, az Isten- és emberszeretet effajta szoros összekapcsolására, hiszen a Törvényben egymástól távol és egymástól függetlenül hangzik el ez a két parancs: 5Móz 6,4-5 és 3Móz 19,18). Mindenesetre Jézus megerősíti a törvénytudó feleletének helyességét, nincs is mit hozzátennie, csupán buzdítja őt: „Tedd ezt, és élni fogsz!” A törvénytudó azonban „igazolni akarta magát”, ami minden valószínűség szerint azt jelenti, hogy a felebaráti szeretet értelmezésében nem akart elmozdulni hagyományos álláspontjáról, amely a honfitársra szűkítette a felebarát fogalmát, de talán azért is vitázott sokat, hogy minél később és minél kevesebbet kelljen cselekednie. Ez indokolhatja Jézus türelmetlenségét: nem engedi, hogy kifejtse az „igazolást”, hanem rögtön a szavába vág, és elmondja „az irgalmas szamaritánus” példabeszédét.

A másik esetben az evangélista nem mondja ki, hogy Jézus a partnere szavába vágott, de lényegében ugyanerről van szó (Lk 12,13-14). Valaki megszólította Jézust: „Mester, mondd meg a testvéremnek, hogy ossza meg velem az örökséget!” A korabeli paraszti viszonyok között a legidősebb fiú örökölte az ingatlanokat és az ingóságok kétharmadát; de úgy látszik, a kérdező mindent meg akart tartani magának, és megtagadta a testvéreinek járó rész kifizetését. Mivel a zsidó örökösödési törvény az ószövetségi szentíráson nyugodott, a vitás esetek eldöntésére az írástudók voltak alkalmasak, hiszen ők teológusok és egyben jogászok is voltak. Amint megszólítása mutatja („Mester!”), a kérelmező hiteles tanítót lát Jézusban, ezért tőle kér döntést. Jézus azonban meglepő módon annyira türelmetlenné válik, hogy bele sem bocsátkozik a témába, nem érdeklődik a konkrétumok iránt, még csak elvi eligazítást sem nyújt, hanem méltatlankodva szinte rátámad az illetőre: „Ember, ki tett engem bíróvá köztetek?”, és alighanem egyszerűen faképnél hagyja. (Ez utóbbi mozzanat valószínűségét megerősíti, hogy amint fentebb már láttuk, az evangélista egyszer kifejezetten rögzítette Jézusnak ezt a magatartását – Mk 8,11-13 –: amikor a farizeusok az égből való csodajelet követeltek tőle, közölte velük, hogy semmiféle csodajelet nem kapnak, majd „otthagyta őket”.) Azért is rendkívül elgondolkodtató ez, mert Jézusnak itt ismét alkalma lett volna arra, hogy elmagyarázza és alkalmazza központi üzenetét: csak az igazságosságon túllépve juthatunk el a helyes emberi viselkedésre (vö. pl. Mt 5,20; 18,23-33; 20,1-15; Lk 10,30-35; 15,11-32).
Van néhány olyan eset az evangéliumokban, amikor Jézus nemcsak türelmetlen, zaklatott, indulatos vagy feldúlt volt, hanem kifejezetten dühös is. A legenyhébb eset az, amikor gyerekek – feltehetően a társadalmi ranglétra alját, a kisembereket jelképező „utcagyerekek”! – mentek Jézushoz (Mk 10,13-15), a tanítványok el akarták hárítani „tolakodásukat”, ezért „keményen rájuk szóltak”. Amikor azonban Jézus észrevette ezt, „bosszús lett”, és keményen rájuk szólva azt mondta nekik: „...ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van itt Isten országa!” Amikor a farizeusok egy alkalommal figyelték Jézust (Mk 3,1-6), vajon meggyógyítja-e szombati napon a béna kezű embert, hogy aztán vádat emelhessenek ellene, megkérdezte tőlük: „Megengedett dolog-e szombaton jót vagy rosszat tenni, életet menteni vagy megölni?” Azok azonban hallgattak. „Ekkor haraggal végignézett rajtuk...” Haraggal, mert hallgatásuk bűnös gyávaságból, látni-nem-akarásból és szellemi uralomvágyból fakadt, amint látványosan szemléltette ezt egy másik béna gyógyítási történetében (Mk 2,1-12): „Mi könnyebb? Azt mondani a bénának: Isten megbocsátja bűneidet? – vagy azt mondani: Állj fel, fogd hordágyadat, és járkálj!?” A farizeusok azonban még azt a semmi fáradságot nem igénylő segítséget sem akarták megadni a bénának, hogy néhány egyszerű szóval „feloldozzák bűneitől” (vö. Mt 23,4: „Súlyos terheket kötöznek össze, és ráteszik az emberek vállára, de maguk még egy ujjukkal sem akarják megmozdítani azokat.”) Máskor odament hozzá egy leprás (Mk 1,40-44), térdre borult előtte, és így esengett hozzá: „Ha akarnád, képes lennél megtisztítani engem!” Erre Jézus „haragra gerjedt...” – Jézus haragjának emlékezetét csak néhány kódex őrizte meg (nem véletlenül, hiszen az idő múlásával egyre kevésbé illett bele a róla alkotott képbe), de három dolog is magyarázza ezt a haragot: a leprás térdre borulása, babonás csodavárása és az egyre terjedő csodamánia. Zsidó érzék szerint a térdre borulás egyedül Istent illeti meg. Bár Izraelben nem kellett félnie Jézusnak, hogy felcserélik őt Istennel, de már a személyi kultuszt is elutasította (vö. Mk 10,17-18; Mt 20,20). Isten „uralmában” nincs helye semmiféle emberi uralomnak. Továbbá a leprás kérésének megfogalmazásában ugyanaz a babonás várakozás szólal meg, mint a vérfolyásos asszony elképzelésében (Mk 5,28). Benne volt a kor levegőjében, hogy kiemelkedő személyiségekről feltételezték a mágikus erőátvitel képességét. Végül: sikeres gyógyításai nyomán egyre inkább szenvedélyes csodavárás vette körül Jézust, ez pedig útjában állt evangéliumhirdető tevékenységének (vö. Mk 1,35-38). – A jelenet végén ez utóbbi okból Jézus egyenesen „ráripakodott” a leprásra, és „rögtön kiutasította”.

Ez a türelmetlen kiutasítás nem elszigetelt jelenség Jézus életében, még két alkalommal találkozunk vele.

Jairus lánya már a végét járja, amikor apja, a zsinagógai elöljáró Jézusért küld, mert tőle reméli a kislány életének megmentését (Mk 5,21-24.35-43). Jézus elindul, de közben küldöncök érkeznek Jairus házából, azt állítva, hogy a kislány már meghalt. Jézus nem zavartatja magát, elmegy a házhoz, ahol zajos tolongást, siratóasszonyokat és jajgató embereket talál. Leinti őket, mondván: „Miért zajongtok és sírtok? A kislány nem halt meg, csak alszik.” Erre azok egyszerűen kinevetik. Enyhén szólva meglepő fordulat ez a hirtelen váltás sírásból-zokogásból nevetésbe. Érdekes módon az a kilátás, hogy halottsiratásuk elsietett, nem bátorítja a siratóasszonyokat; cinikus nevetésük kárörvendésnek tűnik, és kézenfekvővé teszi azt a feltételezést, hogy titokban csak arra vártak, hogy jajveszékelésükkel végre „kifejezhessék mély együttérzésüket” a zsinagóga elöljárója iránt, akit gyermeke halálával „megvert az Úr”. Jézus azonban egy szót sem veszteget rájuk, hanem kerek perec kiutasítja őket, s csak a szülőkkel és tanítványaival megy be a szobába, hogy talpra állítsa a kislányt.

A jeruzsálemi templom „megtisztításának” (Mk 11,15-17) szokványos értelmezése szerint Jézus korbáccsal kergette ki templomból (a templom udvaráról) a kereskedőket, akik az áldozatbemutatáshoz szükséges áldozati állatokat árusították, illetve a pénzváltókat, akik tevékenységükkel lehetővé tették a messziről jött zarándokok vásárlásait. Ez a felfogás számos képtelenséget feltételez, és vele szemben azt lehet meggyőzően alátámasztani, hogy Jézus nem kikergette, hanem kiutasította, de nemcsak az eladókat, hanem a vásárlókat is (ld. 15. v.). Nevezetesen felszólította a templom udvarán árusító és vásárló embereket, hogy haladéktalanul hagyják abba ezt a tevékenységet – ugyanis nem „megtisztítani” akarta a templomot, hanem teljesen meg akarta szüntetni a kultikus áldozatokat, mert azok egyfajta cserekereskedelmet jelentenek az ember és Isten között (áldozatbemutatásért cserébe jó termés, jó egészség, jó házasság, anyagi gyarapodás, karrier stb.), „Isten országában”, azaz a szeretet rendjében pedig nincs helye ilyesminek (ld. 17. v. és Jn 2,16: „Ne tegyétek Atyám házát vásárcsarnokká!” – modernebb kifejezéssel: üzletközponttá), csak a kérésnek.

*

Az elmondottak alapján immár maga az olvasó döntheti el, valóban helytálló-e az, amit a bevezetőben Jézus dühösségéről mondtam. Ennél is izgalmasabb és fontosabb azonban föltenni azt a kérdést, hogy a fentiek tanulságát/tanulságait miképpen alkalmazzuk saját életgyakorlatunkra – például arra nézve, hogy dühünkben-indulatunkban-türelmetlenségünkben mit engedhetünk meg magunknak, és mit nem... Vagy elgondolkodni azon a kérdésen: Hogyan hasznosította Jézust azt az energiát, amely „idegességében”, dühében, indulataiban rejlett? (Hosszasan írtam erről – persze kicsit más megközelítésben – Hogyan szerette Jézus az ellenségeit? c. tanulmányomban.)

Jézus érzelmei

Amikor Jézus érzelmeit akarjuk szemügyre venni, akkor tudatosítanunk kell, hogy a szokottnál is nagyobb mértékben vagyunk ráutalva az evangélisták beszámolóira, hiszen az esetek többségében nem maga Jézus nyilatkozik az érzelmeiről (persze ilyenkor is meghatározó, hogy az evangélisták mit és hogyan közvetítenek a hozzájuk eljutott hagyományból), hanem az evangélisták kommentárjai utalnak azokra. Jézusnak az evangéliumokban megjelenő érzelmeit számba véve enyhén szólva meghökkentő, hogy a negatívnak nevezhető érzelmek vannak túlsúlyban: bosszankodott, feldúlt, mérges, zaklatott és indulatos volt, haragra gerjedt. Ezeket részletesen bemutattam A dühös Jézus c. tanulmányomban. Most a többi érzelmét vesszük sorra, mégpedig úgy, hogy a ritkábban előfordulóktól (vagy csak az evangélisták által ritkábban följegyzettektől?) haladunk a gyakoribbak felé.

Öröm

A szinoptikus evangéliumok egyszer említik meg kifejezetten, hogy Jézus örült (János evangéliuma is csak egyszer, szinte mellékesen említi Jézus örömét: 15,11), mégis van három olyan hely, amely erre utal: egy kifejezetten, kettő pedig burkoltan. Lukács szerint (10,21) a hetvenkét tanítvány missziós útjáról való visszatérése után Jézus „a Lélek hatására felujjongott”, és ezt mondta: „Magasztallak téged, Atyám, ég és föld Ura, mivel elrejtetted ezeket a »bölcsek és értelmesek« elől, az »éretleneknek« azonban feltártad. Valóban jó, Atyám, hogy így határoztál jóakaratodban.” Sem az evangélista, sem Jézus nem mondja ki az „öröm” szót Jézus „megkeresztelésének”, azaz a Jordán-folyóba történt alámerítésének jelenetében, de aligha képzelődünk, ha azt gondoljuk, hogy hatalmas öröm töltötte el Jézust, amikor azt élte át, hogy Isten az ő „szeretett fiának” tartja, akiben „gyönyörködik” (Mk 1,11) – különös tekintettel arra, hogy előzőleg nyilván azonosult Keresztelő Jánosnak a szigorúan ítélkező Istenről alkotott képével (Mt 3,10-12). Feltételezésünk jogosságát megerősíti, hogy amikor Jézus a nyilvánosság elé lép, első mondatával evangéliumot, örömüzenetet hirdet (Mk 1,15). Bizonyos értelemben ennek az eseménynek a megismétlődését, illetve ennek az örömnek a felizzását láthatjuk Jézus „színeváltozásának” jelenetében (Mk 9,2-7).

Szomorúság

Két esetben értesülünk Jézus szomorúságáról. A béna kezű ember meggyógyításakor Jézus a farizeusok keményszívűsége miatt szomorodik el (Mk 3,1-6), kivégzése előtt pedig, a Getszemáni-kertben „halálos szomorúság” fogja el (Mk 14,34); ennek két oka is lehetett: a szenvedés- és halálfélelem mellett (vö. Lk 12,50!) legalább olyan súlyosan érinthette a hirtelen felismerés, hogy az általa remélt áttörés nem következett be, azaz sem a hatalmasokat, sem a népet nem sikerült megtérítenie, még tanítványai sem értik, mit akar, művét tehát az összeomlás fenyegeti.

Csodálkozás

A csodálkozás talán nem sorolható a szokványos értelemben vett érzelmek közé, de kétségtelenül sajátos érzelmekkel jár együtt. Két változatban is találkozunk vele Jézusnál. Amikor szülőfalujában „családja és rokonai” megvetették őt mint prófétát, „csodálkozott bizalmatlanságukon” (szokványos fordításban „hitetlenségükön”: Mk 6,6). A szövegösszefüggés alapján elsősorban a személye iránti bizalmatlanságra kell gondolnunk, de benne lehet az Isten iránti bizalmatlanság is: „nem nézték ki” Istenből, hogy egy egyszerű ember („emberfia”!) által szólhat hozzájuk. A másik helyzet az előbbinek épp az ellenkezője: Amikor azt tapasztalja, hogy a kafarnaumi százados feltétel nélkül bízik gyógyítói szándékában és képességében, Jézus „megcsodálja” őt, és így szól: „Mondom nektek, még Izraelben sem találkoztam ilyen nagy bizalommal” (szokványos fordításban „hittel”: Lk 7,9; érdekes: Máté a „megcsodálta őt” helyett itt is azt írja: „elcsodálkozott”: 8,10).

Vágyak

Az érzelmek sajátos válfaját alkotják a vágyak. Lukács evangéliuma két esetben beszél Jézusnak valamilyen vágyáról. Az egyik: „Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak az országban, és mennyire szeretném, ha már égne” (Lk 12,49)! Bár nem könnyű megmondani, pontosan miféle tűzre gondolt Jézus, azt biztosan feltételezhetjük, hogy az élethez szükséges, fényt és meleget adó tűz fellobbanására vágyott, nem pedig arra az életet megsemmisítő tűzre gondolt, amellyel Keresztelő János fenyegetőzött (Mt 3,12; Lk 3,17), amelyet ötven-ötven ellenfelére Illés próféta „hívott le az égből” kétszer is (2Kir 1,10-12), és amelyet Jézus tanítványai is be akartak vetni a szamaritánusok ellen (Lk 9,54). Talán nem tévedünk, ha közelebbről az Isten, a jó Atya iránti lelkesedés tüzére gondolunk (vö. Lk 10,21), illetve az Isten és az ember közötti kölcsönös szeretet tüzére (vö. Mk 9,49). A másik: Amikor letelepedtek az utolsó vacsora asztalához, Jézus így szólt tanítványaihoz: „Vágyva-vágytam arra, hogy megegyem veletek ezt a pászkabárányt, mielőtt szenvedek” (Lk 22,15). Sajnos nincs a kezünkben fogódzó arra nézve, hogy pontosan miért vágyódott Jézus oly nagyon erre a közös vacsorára, találgatásokba pedig nem érdemes bocsátkozni – annál is kevésbé, mivel itt úgy tűnik, hogy Jézus biztosan bekövetkezőnek látja szenvedését, holott később, a Getszemáni-kertben még reménykedik, hogy talán elkerülhető: „Atyám, ha lehetséges, távozzék el tőlem ez a pohár...” (Mt 26,39).

Vonzalmak

A szinoptikus evangéliumokban egyetlen alkalommal találkozunk Jézus érzelmi vonzódásának kifejezett megnevezésével: Az „örök élet” elnyerésének feltételeiről érdeklődő gazdag ember a jól ismert parancsok hallatán azt mondja: „Rabbi, ezeket mind megtartottam ifjúkorom óta.” Márk pedig hozzáfűzi: „Jézus ránézett, és megkedvelte” (Mk 10,21). János evangéliuma még két esetről tud, és azt írja: „Jézus kedvelte Mártát, nővérét [Máriát] és Lázárt” (11,5), illetve egyik tanítványát, a hagyomány szerint Jánost, aki az utolsó vacsorán „ott nyugodott Jézus keblén” (13,23; 19,26; 20,2; 21,20).

Magány

Jézus sem beszél róla kifejezettem, és az evangélisták sem szólnak Jézus magányáról és magányossági érzéseiről, de jó néhány alkalommal lehetünk tanúi Jézus rettenetes – szellemi – magányának, amely környezetének, elsősorban tanítványainak értetlenségéből fakad. Indulatos, vagy legalábbis szenvedélyes kifakadásai árulkodnak magányának érzelmi mélységeiről: Názáreti hallgatói „rémülten ámuldoznak”, és zavartan kérdezik, „miféle bölcsesség adatott ennek”; úgy vélik, túlságosan is jól ismerik őt és egész rokonságát ahhoz, hogy ne tudjanak mit kezdeni prófétai föllépésével. „Megbotránkozásukra” Jézus így reagál: „Csak a hazája veti meg a prófétát, meg a rokonai és a családja” (Mk 6,1-4). A „színeváltozás” hegyéről lejőve odamegy hozzá egy epilepsziás fiú apja, és kéri, hogy gyógyítsa meg, mert tanítványai nem voltak képesek rá, mire Jézus rögtön kifakad: „Ó, ti Istenbe vetett bizalom nélküli nemzedék vagytok! Hát meddig legyek még veletek? Hát meddig viseljelek el titeket?” Majd amikor az apa szavai elárulják, hogy őt sem az Istenbe vetett bizalom, hanem Jézus mágikus gyógyító erejének feltételezése mozgatja („Ha képes vagy valamire...”), akkor ő szinte rátámad: „Ez a »Ha képes vagy«! Minden lehetséges annak, aki bízik Istenben” (Mk 9,14-27). Miután a farizeusokkal és írástudókkal folytatott tisztasági vita végén Jézus világossá tette a tömeg számára, hogy „semmi olyan nem teheti tisztátalanná Isten előtt az embert, ami kívülről megy beléje; hanem az teszi tisztátalanná az embert, ami kijön belőle” (Mk 7,15), tanítványai még mindig „talányosnak” találják e szavakat, és megkérdezik őt azok értelméről. Ekkor Jézus kirobban, és egyenesen vulgárissá válik: „Ti is ennyire értetlenek vagytok? Nem fogjátok föl, hogy semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába, majd pedig a budiba kerül?” (Mk 7,18) Egy alkalommal a tanítványok elfelejtettek elegendő kenyeret beszerezni, csak egyet vittek magukkal a bárkában, s azon vitatkoztak egymással, hogy nincs kenyerük (konkrétan talán azon, hogy ki a felelős, és kié legyen az az egy). Ekkor már túl voltak a két „kenyérszaporításon”, de ők még mindig nem értették Jézus példájának tanulságát, hogy ha kevés ennivaló van, akkor nem vitatkozni kell, hanem megosztani azt, ami van. Értetlenségük nyomán csak úgy záporoznak rájuk a „tudományával” magára maradt Jézus kérdései: „Miért vitatkoztok azon, hogy nincs kenyeretek? Még mindig nem fogjátok föl, és nem is értitek? Megkövesedett a szívetek? Nem emlékeztek, hogy amikor az öt kenyeret megtörtem az ötször sok embernek, hány tele hordeszköznyi kenyérdarabot vettetek át?” ... És amikor hét kenyeret törtem meg a négyszer sok embernek, hány tele fonott kosárnyi kenyérdarabot vettetek át?” ... Még mindig nem értitek?” (Mk 8,14-21) Amikor Jézus elkezdi oktatni tanítványait arról, hogy számolnia kell elvettetésével, szenvedésével, sőt megöletésével is, akkor a többiekkel együtt messiási álmokat kergető Péter megpróbálja szép vallási érvekkel „észhez téríteni” („Isten őrizz, uram! Semmiképp nem történik ez veled!”). Jézus ekkor páratlan reagálásra ragadtatja magát: „Menj innen mögém, sátán! Mert nem Isten gondolatai járnak a fejedben, hanem az emberekéi” (Mk 8,31-33; Mt 16,21-23)!
Az utolsó vacsorán kétszer is nyilvánvalóvá válik a tanítványok teljes értetlensége.

Először versengés támad köztük amiatt, hogy melyikük számít a legnagyobbnak. Ironikus kérdések zuhataga árulkodik Jézus fájdalmas magányáról: „Végtére is ki a nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Hát nem az, aki az asztalnál ül? Én azonban olyan vagyok közöttetek, mint aki felszolgál. Ti viszont? Ti mindvégig kitartottatok velem próbatételeimben?? És én királyi uralmat hagyok rátok?? Ahogyan Atyám hagyott rám?? Hogy asztalomnál egyetek és igyatok »az én országomban«?? És majd trónon ülve ítélitek Izrael tizenkét törzsét??” (Lk 22,27-30). Azután – tekintettel a veszélyes helyzetre, Jézus levegőben lógó letartóztatására – a tanítványok elkezdhettek így gondolkodni és egymás között pusmogni: „Elmúltak a szép galileai napok... Most már nekünk kell gondoskodnunk magunkról! Most mindegyikünknek pénzre lesz szüksége, meg útravalóra, és mindenekelőtt fegyverre, hogy megvédhesse magát. Egy kardra nagyobb szükség lesz, mint egy köpenyre!” Jézus meghallhatta ezt, ezért megkérdezi tőlük: „Amikor elküldtelek titeket erszény és tarisznya nélkül, volt-e hiányotok valamiben?” Gyanútlanul azt válaszolják: „Semmiben!” Ismét következnek a mélységes csalódottság ironikus és keserű kérdései: „Most viszont, akinek van erszénye, vegye elő?? Hasonlóképpen a tarisznyát is?? És akinek nincs tőre, adja el felsőruháját, és vásároljon??” Mire ők, tökéletesen értetlenül: „Uram, nézd, van itt két kard!” Ez több a soknál. Jézus csak annyit mond: „Elég” – és sajnálhatjuk, hogy ennek szónak a hanghordozását nem örökíthették meg... (Lk 22,35-38). Végezetül: föntebb már említettük Jézus „halálos szomorúságát” a Getszemáni-kertben (Mk 14,34), és azt, hogy ennek oka lehetett meg nem értettsége miatti végletes magánya is.

Higgadtság és félelem

Néhány alkalommal megcsodálhatjuk Jézus különleges higgadtságát, nyugalmát, lelki békéjét – annál is inkább, mivel ez minden esetben az életét fenyegető veszély kapcsán nyilvánul meg. Amikor a Genezáreti-tavon hajójukkal hirtelen nagy viharba kerülnek, a tanítványok kétségbeesetten fölrázzák a szendergő Jézust, aki meglepő módon leteremti őket (Mk 4,40): „Miért vagytok ennyire gyávák? Hogyan van az, hogy még mindig nem bíztok Istenben?” Fontos tudatosítanunk: Jézus nyugalma, higgadtsága nem annak titkos tudásából fakad, hogy a vihar hamarosan véget ér, még kevésbé, hogy képes varázsszóval véget vetni neki, hanem Istenbe vetett bizalmából, ami szintén nem azt jelenti, hogy a vihar megszüntetését vagy a biztos megmentést remélte Istentől, hanem azt a bizonyosságot, hogy bármi történjék is, az Atya jóságos kezében vannak és maradnak: ha megmenekülnek, akkor is, ha belefulladnak a tóba, akkor is – hiszen az Atya „három nap múltán” ismét felkelti az elhunytakat (vö. Mk 8,31). Az összes többi előfordulásban az üldöztetés miatt fenyegeti veszély az életét. Józanul ő maga hívja föl tanítványai figyelmét arra, hogy számítania kell az erőszakos halálra (Mk 8,31; 9,31; 10,33): „Az emberfiának sokat kell szenvednie... de három nap múltán újból talpra kell állnia.” Ezért talán nem is annyira meglepő, hogy amikor a farizeusok figyelmeztetik: „Távozz el, és menj innen, mert Heródes meg akar ölni”, teljes nyugalommal így felel (Lk 13,32): „Menjetek el, és mondjátok meg annak a rókának: Íme, démonokat űzök ki és gyógyításokat végzek ma és holnap, és a harmadik napon leszek készen...” Szenvedésének közvetlen közelébe érkezve, a Getszemáni-kertben így imádkozik (Mk 14,36): „Abba! ... Vedd el tőlem ezt a poharat! De [akármi történik is], nem azt fogom cselekedni, amit én akarok, hanem amit te.” Azaz még a kereszt árnyékában is küldetése teljesítését (konkrétan a jeruzsálemi hierarchia előtti tanúságtételt) tartja szeme előtt, alárendelve ennek életet-halált egyaránt. Ennél is megdöbbentőbb az a higgadtság, amelyről már a keresztúton, kivégzése felé haladva tesz bizonyságot; mintha nem is az ő szenvedéséről és haláláról lenne szó, így oktatja az őt sirató-gyászoló jeruzsálemi asszonyokat (Lk 23,28): „Jeruzsálem leányai, ne miattam sírjatok! Sírjatok inkább magatok és gyermekeitek miatt!” Mivel az asszonyok sírása feltehetően nemcsak a természetes részvét megnyilatkozása volt, hanem a kivégzést végrehajtó római hatalom elleni tüntetés is, azt mondhatjuk: Jézust még az utolsó órákban is jobban érdekelte népe sorsa, mint saját erőszakos halála. Félreértések elkerülése érdekében azt is meg kell jegyeznünk, hogy Jézus normális ember volt, ezért nincs mit csodálkozni azon, hogy rendkívüli békességébe és lelki nyugalmába olykor félelem és szorongás vegyült. Várható szenvedését nemcsak higgadtan bejelenteni tudta, hanem ezzel kapcsolatos szorongását is megvallotta bizalmas tanítványainak (Lk 12,49-50): „Azért jöttem hogy tüzet gyújtsak az országban, és mennyire szeretném, ha már égne! De [a szevedésbe való] alámerítéssel kell alámeríttetnem, és mennyire szorongok, amíg be nem teljesedik!” A Getszemáni-kertben pedig, miután „szomorkodni kezdett és kezdte elveszíteni nyugalmát” (Mt 26,37), így szólt hozzájuk (Mk 14,34): „Halálosan szomorú vagyok. Maradjatok itt, és legyetek résen!” A fentiek alapján azonban megállapíthatjuk, hogy olyan személyiség volt, aki szorongásai és félelme ellenére hitelesen biztathatta követőit ezekkel a szavakkal (Mt 10,28-32; Lk 12,4-7): „Ne féljetek azoktól akik megölik a testest! ... Nemde két verebecskét egy fillérét adnak? De azért egy sem esik a földre Atyátok tudta nélkül. Nektek pedig még a hajatok szálait is megszámlálta Isten. Ne féljetek tehát!”

Megrendültség és részvét

Jézusnak az evangélisták által leggyakrabban bemutatott érzelmi állapota – a bevezetésben említett negatív érzelmeiken kívül – a megrendültség és a mások iránti részvét sajátos ötvözete. Az eredeti görög kifejezést általában úgy szokták fordítani, hogy „megesett rajtuk a szíve”. Az itt használt szplankhnidzein ige gyökere a többnyire többes számban használt szplankhnon főnév, amelynek jelentése általában „belső részek” (többnyire a nemesebb szervekre, de a zsigerekre vonatkozóan is), sajátos jelentése pedig „anyaméh”. A „megesett rajtuk a szíve” eredeti és teljes értelme tehát valahogy így fogalmazható meg: „lénye legmélyéig megrendülve együttérzett velük”. Ez a kettős – egyrészt Jézus lelke mélyét, másrészt kifelé irányulását megmutató – érzelem volt benne, amikor megtisztulást kért tőle egy leprás (Mk 1,41), amikor szembesült a pásztor nélküli nyáj benyomását keltő tömeggel (Mk 6,34) vagy a tanítását kitartóan hallgató, de már éhes emberekkel (Mk 8,2), és amikor találkozott a tőle gyógyulást remélő két vakkal (Mt 20,34), illetve az egyetlen fiát gyászoló naini özveggyel (Lk 7,13). Ugyanezt az érzelmi állapotot feltételezhetjük azonban néhány olyan esetben is, amikor az eredeti szövegben más kifejezést olvasunk. Például amikor Jézus megkérdezi ellenfeleit, szabad-e szombaton jót tenni, életet menteni, de ők hallgatnak, Jézust a szomorúság és a – szívük keménysége miatti – részvét keveréke fogja el (Mk 3,5). De ugyancsak erre a kettős érzelemre gondolhatunk, amikor azt olvassuk, hogy a süketnéma meggyógyítása előtt feltekintett az égre, és „sóhajtozott” (Mk 6,34), illetve a farizeusok csodajelkérése nyomán „lénye legmélyéig megrendülten felsóhajtott (Mk 8,12). Végül ugyanez a kettős érzelem tölti el akkor is, amikor jeruzsálemi bevonulásakor megsiratja a várost, mert megsejti annak pusztulását (Lk 19,41-42), majd a keresztúton meginti az őt sirató jeruzsálemi asszonyokat (Lk 23,28): megrendíti őt népének vaksága, ugyanakkor együtt is érez övéivel a rájuk váró keserves jövő miatt.

Érzelmek nyomán tettek

Jézus érzelmei nem voltak meddők, nem maradtak meg puszta érzelemnek, hanem többnyire valamilyen tett fakadt belőlük, az esetek többségében gyógyítás vagy tanítás. Az előbbire példa a leprás, a béna kezű ember, a süketnéma és a két vak meggyógyítása (Mk 1,41; 3,5; 7,34; Mt 20,34), az utóbbira leginkább tanítványainak oktatása (pontosabban kioktatása: Mk 7,18-23; 8,17-21; 8,33; Lk 22,24-30.35-36), a tömeg, a gazdag ifjú vagy a jeruzsálemi asszonyok tanítása (Mk 6,34; 10,21; Lk 23,28), de talán tanításra kell gondolnunk akkor is, amikor azt olvassuk, hogy az elhunyt naini ifjút „odaaadta/visszaadta anyjának” (Lk 7,15). Nem kevésbé tanulságos észrevenni azt is, hogyan következik megrendültségéből kenyerének megosztása az éhes emberekkel (Mk 8,2-8), higgadtságából küldetésének következetes teljesítése (Lk 13,31-33; Mk 14,36.42) vagy halálos szomorúságából Atyjába kapaszkodó imádkozása (Mk 14,33-41).

*

Jézus érzelmi gazdagságának jellemzésére befejezésül megemlítjük: előfordult, hogy egyazon helyzet háromféle érzelmet váltott ki Jézusból. Amikor a gyógyulást kérő leprás térdre borult előtte, akkor egyrészt „haragra gerjedt”, másrészt megesett rajta a szíve, azaz „megrendült” és „részvétet érzett iránta” (Mk 1,41); amikor pedig a farizeusok hallgatással reagáltak arra a kérdésére, hogy szabad-e szombati napon jót tenni, „haraggal végignézett rajtuk”, és mivel „részvétet érzett irántuk”, „szomorú volt” szívük megkövesedettsége miatt (Mk 3,5).
További tanulságok levonását pedig rábízzuk a kedves Olvasóra.

Jézus és a gyerekek

Jézusnak a gyerekekkel kapcsolatos mondásai erősen romantikus értelmezésben élnek a keresztény köztudatban, mintha Jézus a gyermeki tisztaságot, ártatlanságot, sőt a gyermeki jóságot állította volna példaképül a felnőttek elé. Látni fogjuk, hogy a szóban forgó mondásokban nincs szó efféle erkölcsi értékekről (ha egyáltalán lehetnek kisgyerekeknek erkölcsi értékeik), hanem egészen más az üzenetük.

Voltaképpen mindössze két evangéliumi helyről, illetve ezek párhuzamos helyeiről és kiegészítéseiről van szó: Mk 10,13-16 és Mk 9,36-37a.
Mindkét helynek az értelmezését megnehezíti, hogy a bennük szereplő jézusi mondásokat – sok más esethez hasonlóan – „elszigetelten”, vagyis az elhangzás idejének, helyének és körülményeinek[1] megadása nélkül hagyományozták át, vagy a különböző élethelyzeteket összekeverték.
Mk 10,13-16-ban most ez áll: (13) „Kisgyermekeket vittek hozzá, hogy érintse meg őket, a tanítványok azonban keményen rájuk szóltak. (14) Amikor azonban Jézus [ezt] meglátta, bosszús lett, és [keményen rájuk szólva] azt mondta nekik: »Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van [itt] az Isten országa. (15) Ámen, mondom nektek, hogy aki nem gyermekként fogadja Isten országát, semmiképp be nem megy oda.« (16) Aztán átkarolta őket, és rájuk téve kezét, megáldotta őket.”
Arra a nehézségre, amelyet az eredeti élethelyzet közlésének hiánya okoz, ez esetben sajátos ellentmondás hívja föl a figyelme: a 13. versbeli bevezetés azt mondja, gyermekeket vittek hozzá (nyilván a szülők), a 14. versben viszont Jézus azt mondja a tanítványoknak, ne akadályozzák a gyerekeket (!) abban, hogy hozzá menjenek, vagyis a 13. versben járni még nem tudó kisgyerekekről[2], a 14-ben saját lábukon járó gyerekekről van szó. Ráadásul a 14., ill. a 15. v. mondásának más és más a jelentése.
Ezek alapján azt mondhatjuk, a 13-16. versben két helyzet, illetve két mondás keveredik össze: 13a.15 és 13b.14 – a 16. v. tartalma pedig mind a két helyzetre vonatkozhat, akár részben, akár egészében: 1) Kicsi gyerekeket vittek hozzá, hogy áldja meg őket; meg is tette, és hozzáfűzte a 15. v. tanítását. 2) Nagyobb gyerekek mentek hozzá, de a tanítványok el akarták zavarni őket: ehhez kapcsolódik a 14. v. jézusi reakciója és tanítása.
Kezdjük az utóbbival!

„Ilyeneké az Isten országa”

Mk 10: (13b) [Gyerekek mentek hozzá], a tanítványok azonban keményen rájuk szóltak. (14) Amikor azonban Jézus [ezt] meglátta, bosszús lett, és (keményen rájuk szólva)[3] azt mondta nekik: »Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, ne álljátok útjukat, mert az ilyenek számára van [itt][4] az Isten országa!« (16) Aztán átkarolta őket, és rájuk téve kezét, megáldotta őket.”[5]
Mielőtt értelmeznénk a jelenetet és a benne elhangzó jézusi mondást, egy fordítási sajátossággal kell szembenéznünk. „Az ilyenek számára van itt” a görögben és a szokásos fordításokban így hangzik: „az ilyeneké”; ez azt a benyomást keltheti, mintha automatikusan az ő „tulajdonuk” lenne az Isten országa, mintha automatikusan „tagjai”, részesei lennének Isten országának, azaz a szeretet világának. Ilyen automatika azonban nem létezik, egyetlen társadalmi csoport sem lesz részese automatikusan Isten országának, a „belépéshez” – amint később még látni fogjuk – meg kell térni[6]. Az „ilyeneké” kifejezés tehát – ugyanúgy, mint Lk 6,20-ban a „szegényeké”[7] – csak azt jelentheti: (főként) az ilyenek számára van, az ilyeneknek van rá (leginkább) szükségük, az ilyeneknek kínálom föl (elsősorban).
Továbbá azt kell tudatosítanunk, hogy minden valószínűség szerint utcagyerekekről van szó[8], vagyis a társadalmi ranglétra alján állók (más jézusi kifejezéssel a „kicsik”: Mk 9,42) egyik csoportjáról[9], az „aljanép” tagjairól, akik tülekedtek Jézushoz, mert érezték jóságát, és akiket a „tisztességesek” (és a „nagyok”) ismételten le akartak választani róla[10].
Feltételezésünk szerint így járnak el most a tanítványok is. Ezzel azonban szíven találják Jézust, aki úgy gondolja: az általa felkínált Isten országa (elsősorban) pont az „ilyenek” számára van itt, vagyis a „kicsik”, az olyan emberek számára, akiket a társadalom éppúgy semmibe vesz, mint ezeket a gyerekeket, azaz mai nyelven – és ez a vizsgált mondás jelentése, üzenete –: Isten országa (elsősorban) a gyerekek által jelképezett kisemberek, a társadalom peremén élők, a társadalmi ranglétra alján állók, a lecsúszottak, a jogfosztottak, a hátrányos helyzetbe taszítottak számára van.[11]

„Aki nem kisemberként fogadja…”

Az persze kevés, hogy Jézus felkínálja az Isten országát, elsősorban a „gyerekek”, a „kicsik”, a társadalom alján állók számára; az embernek el is kell fogadnia a felkínált lehetőséget, s erről, ennek a hogyanjáról szól a fent említett első helyzet:
Mk 10: (13a) „Kisgyermekeket vittek hozzá, hogy érintse meg őket[12]. (15) [Ekkor Jézus azt mondta nekik]: »Ámen, mondom nektek, hogy aki nem gyermekként fogadja Isten országát, semmiképp be nem megy oda.« (16) Aztán átkarolta őket, és rájuk téve kezét, megáldotta őket.”[13]
Az itteni jézusi mondás értelmezésének kulcsa a „gyermekként fogadja” kifejezés. Ennek csak két értelmes jelentése lehet: a) gyermeki állapotban, a gyermekség állapotában fogadja, b) úgy fogadja, ahogyan a [kis]gyermekek fogadnak valamit. – Itt az első változat értelmét vesszük szemügyre, s majd a következő alpontban a másodikét.
Ebben az első esetben a „gyermeket” jelképes értelemben vesszük, s a fentiek értelmében a „kicsik”, a társadalmi ranglétra alján állók jelképének tekintjük. A „gyermeki állapotban, a gyermekség állapotában” ekkor azt jelenti, hogy „kisemberként, a kisemberek helyzetében, a kisemberek életállapotában, a társadalmi ranglétra alján helyezkedve el” – a jézusi mondás jelentése, mondanivalója pedig nem kevesebb, mint hogy csak az ebben a társadalmi helyzetben lévő ember képes arra, hogy „belépjen Isten országába”, a szeretet, vagyis az ingyenes és kölcsönös ajándékozás világába! – Ez meglepő lehet, de jól megvilágítja, és egyúttal megerősíti a gazdag ifjú története; Jézus azt mondja neki: „Menj el, add el mindazt, amit birtokolsz, és add a szegényeknek, így kincset birtokolsz majd Istennél”[14], majd határozottan közli az értetlenkedő tanítványokkal: „Könnyebb a tevének átmennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie Isten országába”[15] (Mk 10,21.25)!
Ezt a jelentéstartalmat támasztja alá és pontosítja a Mt 18,3-ban olvasható jézusi mondás: „Ámen, mondom nektek, ha meg nem tértek[16], és olyanokká nem váltok[17], mint a gyermekek, semmiképp nem mentek be Isten[18] országába!” – A „gyermekek” itt is a „kicsiket”, a társadalmi ranglétra alján elhelyezkedő kisembereket jelentik, a pontosítás pedig abban áll, hogy a társadalom alján elhelyezkedés nem egyszerűen adottság kérdése, ill. az oda tartozás nem jelenti automatikusan a bejutást Isten országába, hanem ez csak akkor következik be, ha valaki „megtér”, azaz tudatosan választja ezt a élethelyzetet!
Kétségtelenné teszi ezt Jézus szavainak folytatása Mt 18,4-ben: „Aki tehát olyan alacsonnyá/kicsivé teszi magát, mint ez a gyerek…” Ez világosan mutatja, hogy tudatos döntésről, választásról van szó, a tapeinun [heauton] ige Lk 14,11 és 18,14-beli alkalmazása pedig egyértelművé teszi, hogy gyerek a szóban forgó „alacsonysága/kicsisége” a társadalmi értelemben vett alacsonyságot/kicsiséget[19] jelenti.
Mielőtt rátérnénk a „gyermekként fogadja” kifejezés másik értelmezési lehetőségére, említsük még meg Jézusnak a társadalmi kicsiséggel kapcsolatos értékítéletét: Lk 9,48c első pillanatra homályosnak tűnik: „Aki mindannyiotok között a legkisebb, az a legnagyobb”, ám Mt 18,4 megmagyarázza ezt: „Aki olyan alacsonnyá/kicsivé teszi magát, mint ez a gyerek, az a legnagyobb Isten országában” – vagyis Isten országának értékrendje, mércéje szerint. Az emberi társadalomban – tudatosan – betöltött alacsony helyzet Isten szemében való nagyságot jelent (és fordítva, amint Lk 14,11 és 18,14 erről is tanúskodik).

„Aki nem ajándékként fogadja…”

Mk 10: (13a) „Kisgyermekeket vittek hozzá, hogy érintse meg őket. (15) [Ekkor Jézus azt mondta nekik]: »Ámen, mondom nektek, hogy aki nem gyermekként fogadja[20] Isten országát, semmiképp be nem megy oda.« (16) Aztán átkarolta őket, és rájuk téve kezét, megáldotta őket.”[21]
Most a „gyermekként fogadja” másik lehetséges értelme – „úgy fogadja, ahogyan a [kis]gyermekek fogadnak valamit” – szerint nézzük meg e jelenet, ill. a benne foglalt jézusi tanítás mondanivalóját.
A megoldás kulcsa annak a kérdésnek a megválaszolásában rejlik, hogyan lehet „fogadni”, „átvenni”, „megkapni” valamit. Lényegében háromféleképpen. a) A brutális emberek ellopják-elrabolják, ami nekik kell. A zelóták például azt hitték, erőszakkal valósíthatják meg „Isten országát”. b) Az igazságosan gondolkodók megvásárolják (pénzzel, munkával, érdemekkel), amire szükségük van. A farizeusok és az apokaliptikusok korrekt törvényteljesítéssel és pótlólagos böjttel, imával, jócselekedetekkel akarták kiérdemelni „Isten országának eljövetelét”. c) A kisgyermekek – kimondatlan vagy kimondott kéréseik nyomán – egyszerűen megajándékoztatják magukat a szüleikkel, ha valamire szükségük van. A „tisztességes emberek” és általában a felnőttek nemigen kedvelik a kapásnak ezt a fajtáját, de a kisgyerekek, illetve a „gyermek” Jézus számára ez a természetes, hiszen ő egy jóságos Apa szeretett fiának élte meg magát (vö. Mk 1,11).
Mindenesetre: Aki el akar ragadni valamit Istentől, az úgy tesz, mintha Isten nem akarna eleve minden szükségeset nekünk ajándékozni (Mt 6,25-33 // Lk 12,24-28); aki ellenszolgáltatásokkal akar valamit megkapni tőle, az kereskedővé fokozza le a Jóságost (Jn 2,16b!); egyetlen helyes viszonyulás marad: Fogadjuk ajándékként Isten felkínált országát, a szeretet világát, ahogy a kisgyerekek: jogigény és érdemek nélkül[22], de bizalommal is[23], különben – értelemszerűen – sosem fogjuk átlépni a küszöbét annak az „isteni területnek”, ahol csak a kölcsönös ajándékozás magatartása érvényes, mivel ott az isteni szeretet „uralkodik”[24], érvényesül.[25]
Amint látszik, itt valóban valamilyen gyermeki tulajdonságot jelöl a „gyermekként” kifejezés – ám két dolgot meg kell állapítanunk: egyrészt ez a tulajdonság nem erkölcsi teljesítménye, tehát nem is érdeme a gyermeknek, hanem veleszületett adottsága, másrészt ez az egyetlen olyan hely a jézusi „gyermekség-mondások” sorában, ahol a „gyermekség” nem a társadalmi kicsiséget, a társadalmi ranglétra alján állást jelöli. E kivételesség miatt elvileg meg is lehetne kérdőjelezni ennek a magyarázatnak a hitelességét, de a feltételezett „életbe ágyazottság” miatt[26] mégsem teszem ezt: nem valószínű ugyanis, hogy az egészen kicsi gyerekekben is a társadalom perifériáján élők jelképét látta Jézus.

„Aki befogad egy ilyen gyereket…”

A fentiek után aligha csodálkozhatunk egy pillanatig is azon, hogy Jézus a „gyerekekkel”, a „kicsikkel”, azaz a társadalmi ranglétra alján elhelyezkedőkkel (ha úgy tetszik, az elnyomottakkal…) azonosult, nem pedig a ranglétra tetején állókkal, a „nagyokkal”. Ezt fejezi ki a Mk 9,37a-ban megőrzött mondása, amelynek bevezetése a 36. vers[27]:
(36) „Akkor[28] fogott egy kisgyereket, odaállította középre, majd átkarolta őt, és azt mondta nekik: (37a) »Ha valaki az én kedvemért[29] befogad[30] egy ilyen kisgyereket, engem fogad be.«”[31]
Ezt a jézusi mondást akkor érthetjük meg legjobban, ha fölidézzük, hogy Jézust gyakran hívták meg ebédre, vacsorára „jól szituált”, „tisztességes” emberek. Őt, a híres prédikátort és gyógyítót szívesen látták – de a bogáncsként rátapadó kisembereket, a társadalomban megvetett vámosokat, utcanőket, szegényeket, leprásokat, elmebetegeket, és a különben is sokadrangú állampolgárnak számító nőket, az örökké éhes (utca)gyerekeket és (rab)szolgákat, egy szóval: a „csőcseléket” nem: „Tehát engedjük be őt, de aztán gyorsan zárjuk be a kaput! (Neki is ezzel adjuk meg az illő tiszteletet, nemde?)”
Jézus egy prófétai jellel[32] határozottan elutasítja ezt a szétválasztást. Fog egy (utca)gyereket, a társadalomban semmit sem számító kisemberek jelképét, és előbb közéjük állítja, hogy jól nézzék meg, aztán átkarolja, hogy tudják: azonosul vele, mint anya a gyerekével. Mindenki érthette a gesztust: „Engem csak úgy fogadhattok be, hogy velem együtt a kicsiket, a szegényeket is befogadjátok!”[33] Hozzáfűzött magyarázatával azonban a gesztus „másik oldalát” is megfogalmazta: „Ha [voltaképpeni hajlandóságotok ellenére] a kedvemért befogadtok egy ilyen gyereket [= bárkit a kicsik, szegények közül], engem fogadtok be.
Ebben az értelmezésben teljesen helyénvaló a „befogadni” eredeti jelentése (ld. 30. lábj.), és aláhúzza, hogy ez a befogadás nem valami elvi elfogadást jelent, hanem a kicsik, a társadalom peremére szorultak, a szegények konkrét megsegítését; másfelől pedig helyénvaló a „kedvemért” kitétel is, hiszen „elvileg” nem Jézus kedvéért kell tenni a jót, hanem azok kedvéért, akik arra rászorulnak – ha viszont valaki csak az ő kedvéért tenné, tudja meg: magát Jézust fogadta be!

* * *

Ha e tanulmány címére gondol az olvasó, talán csalódottan fejezi be az olvasást, hiszen alig-alig mondtam valamit arról, mit gondolt Jézus a gyerekekről, vagy hogyan viszonyult hozzájuk. Mentségemre szóljon, hogy mindössze a vizsgált jézusi mondások egyetlen mozzanata adott erre lehetőséget („gyermekként fogadni…”). Befejezésül azonban még felidézek egy apró, de talán nem jelentéktelen mozzanatot: Márk evangéliumában mindkét vizsgált jelenetben (9,36-37a; 10,13-16) találkozunk azzal a megállapítással, hogy Jézus „átkarolta, átölelte” a szóban forgó gyereket, ill. gyerekeket. Levonhatjuk hát a következtetést: Jézus érző szívvel fordult a gyermekek felé, különösen az átlagosnál is hátrányosabb helyzetűek, az utcagyerekek felé; talán még azt is megkockáztathatjuk, hogy ezt egyenesen anyai módon tette, hiszen kora patriarchális társadalmában aligha volt jellemző, hogy az apák-férfiak nagyon ölelgessék a gyerekeket. Jézus azonban azt az apai-anyai Istent képviselte, akit leghatásosabban a tékozló fiú példabeszédében szereplő apa jelenít meg (Lk 15,11-32).

[1] Szaknyelven „Sitz im Leben” = életbe ágyazottság.

[2] Vö. Tamás-evangélium, 22. logion: „Jézus kisgyerekeket látott, akik szoptak. Azt mondta tanítványainak: Ezek a kicsinyek, akik szopnak, azokhoz hasonlatosak, akik bemennek a Királyságba.”

[3] Ezt a kiegészítést nem minden, de számos kézirat tartalmazza; amint a Mk 8,32-33-ból kitűnik, az effajta jelenet nem volt idegen Jézustól és tanítványaitól: amott Jézus és Péter, emitt Jézus és több tanítványának kemény szócsatájáról értesülünk.

[4] Vö. Mk 1,15; Mt 11,5; 12,28; Lk 4,19; 11,20.

[5] Párhuzamos helyek: Mt 19,14 és Lk 18,16.

[6] Vö. Mk 1,15; 9,45; 10,25; Mt 5,20; 18,3; Lk 13,24; más kérdés, hogy ezt a megtérést megelőzi „Isten országának felkínálása”, „Isten országa kincsének megtalálása”, vö. Mt 13,44; 18,33; Lk 6,36; 7,41-43; 19,6.8.

[7] A görög hümeterosz = „tiétek” nemcsak szubjektív értelemben fogható fel, hanem objektív értelemben is. Például a hai hümeterai elpidesz kifejezés jelentheti azt is, hogy „a ti reményeitek”, de azt is, hogy „a belétek vetett, hozzátok fűzött remények”. Teljesen világossá teszi ezt Lk 6,24, ahol „a ti vigasztalásotok” (paraklészisz hümón) kifejezés értelme semmiképp nem lehet az, hogy „az a vigasztalás, amely a ti tulajdonotok” (hiszen ez azt jelentené, hogy önmagukat vigasztalják), hanem csak az, hogy „az a vigasztalás, amely titeket illet meg”; ezt a jelentést aztán még megerősíti a „járandóságát megkapja” jelentésű apekhein ige is.

[8] Ezek nem élvezetből, szórakozásból vagy rossz szándékkal csavarogtak, hanem többnyire nyomorúságukban: élelem után kutattak vagy koldultak, mert az alsó néprétegek szokásos szegénységét csak növelte a nagy munkanélküliség, ld. Mt 20,3-7.

[9] Ha nem utcagyerekekről, hanem „egyszerű”, „normális” gyerekről lenne szó, az sem változtatna a lényegen, mert a gyerekek – akárcsak a nők vagy (rab)szolgák – valamennyien a társadalmi ranglétra (gyakorlatilag semmibe vett) alját alkották. (Akkoriban még nem a gyerekek uralma jellemezte a társadalmat…!)

[10] Vö. Mk 2,16; 3,22; 9,37a; Lk 7,39; 19,7.

[11] Vö. Lk 6,20-21: „Szerencsések vagytok ti, szegények, mert számotokra van itt az Isten országa! Szerencsések vagytok ti, akik most éheztek, mert majd jóllakatnak titeket!” – Miért a szegények „számára van itt” Isten országa – kérdezhetnénk. Egyrészt azért, mert Jézus Istene, mint minden normális anya, először leggyöngébb, legrászorultabb gyermekeiről akar gondoskodni, másrészt mert ő nem akarja a társadalmi igazságtalanságokat, nem akarja a szenvedéseket, a nyomort. Ezért Jézus is elsősorban a leginkább nélkülözők, a legtöbbet szenvedők számára hirdeti meg Isten országát és annak ajándékait, vagyis azt akarja, hogy az éhezők táplálékhoz jussanak, végre jóllakjanak, a szenvedők sírása pedig nevetésre forduljon. Vö. még Mt 11,28!

[12] Azaz: tegye fejükre a kezét, és imádkozzék értük. Az effajta áldáskérés, ill. megáldás igen gyakori volt a korabeli Palesztinában: gyermekek kérték a szüleiktől, tanítványok a mesterüktől, vagy szülők a gyermekeik számára az írástudóktól az Engesztelés napján. – Ezt a kérést aligha vehették zokon, ill. akarhatták megakadályozni a tanítványok, hiszen csak megtiszteltetésnek tekinthették mesterük (és mellesleg a maguk) számára, de semmiképp sem olyan megterhelésnek, amitől meg kellett volna kímélniük Jézust (az utcagyerekek „tolakodását” viszont nagyon is ilyennek tekinthették).

[13] Párhuzamos helyek: Lk 18,17 első értelmezési lehetősége és Mt 18,3.

[14] A „kincs” maga Isten, az ő „országa”, szeretete.

[15] Ahogyan a teve nem képes átmenni a tű fokán, ugyanúgy lehetetlen, hogy a gazdag bejusson „Isten országába”, hiszen az nem más, mint az egymást szeretők, egymással mindent megosztók kölcsönös ajándékozásának világa, abban pedig képtelenség azt mondani: „Ez vagy az csak az enyém, az én magántulajdonom, és jogom van ahhoz, hogy azt csináljak vele, amit akarok”, legyen szó akár egy üzemről, egy földbirtokról vagy az utolsó darab kenyérről. Automatikusan kizárja magát ebből a világból az, aki így gondolkodik és cselekszik – mindaddig, amíg össze van nőve a gazdagságával, mint a teve a púpjával.

[16] A görög sztrephein ige szó szerinti jelentése „megfordul”, megfelelően a mögötte húzódó héber sub igének, amely azt jelenti: megfordulni, gyökeres életfordulatot végrehajtani; ez azonban csak képi megfogalmazása az elvontabb metanoein igének, amely a gondolkodás átalakítását és az ebből fakadó életátalakítást jelenti.

[17] Az „olyanokká váltok” elvileg jelenthetné azt is, hogy „úgy fogadjátok, ahogyan a [kis]gyermekek fogadnak valamit”, a 4. versbeli folytatás azonban („olyan alacsonnyá/kicsivé teszi magát”) itt kizárja ezt az értelmezési lehetőséget.

[18] Az eredetiben: „a mennyek”, ez azonban csak Isten nevének tiszteletből történő körülírása.

[19] Vö. Fil 2,8; 4,12; Jak 1,9.

[20] A görög dekheszthai tárgyakra, dolgokra vonatkozóan azt jelenti: átvesz, [meg]kap, elfogad, valahogyan fogad valamit. Mindegyik jelentés helyénvaló itt, de a legjobban talán az utolsó illik bele a tartalmi összefüggésbe.

[21] Párhuzamos hely: Lk 18,17 második értelmezési lehetősége.

[22] Vö. Mt 20,1-15; Lk 15,11-32; Mt 22,11-13.

[23] Vö. Mk 1,15; Mt 7,7-11.

[24] Ebben az értelemben nevezhető/fordítható „Isten uralmának” az „Isten országa” (malkuth Jahve, baszileia tu theu).

[25] Jézus nem mond ellent itteni kijelentésének, ha máskor azt kívánja, hogy önmagunk feláldozásáig menően vessük be magunkat Isten országáért (Mk 8,34; Lk 13,24), hiszen az az elkötelezettség, amelyikre ő gondol, nem előzetes teljesítmény Isten országának elnyeréséhez, hanem közvetlen, természetszerű reakció Isten országának ajándékára, az Istentől jövő szeretetre, ld. Mt 13,44; 18,33; Lk 6,36; 7,41-43; 19,6.8; Jn 8,7.11 – de már Mk 1,15 is, ahol világos: nem azért „kell” megtérni, hogy eljöjjön Isten országa, hanem azért, mert eljött.

[26] Kicsi, karon ülő, a Tamás-evangélium szerint még szopó gyerekeket vittek hozzá, hogy áldja meg őket.

[27] Márk a számunkra ismeretlen eredetitől eltérő összefüggésbe állítja be ezt a jelenetet és a benne foglalt jézusi mondást, mégpedig a tanítványok rangvitájának keretébe. Nézetem szerint ugyanis a 9,30-31.32.33 vers határozottan azt sugallja, hogy a szenvedés-bejelentés után a tanítványok félnek megkérdezni Jézus, s ezért egymás között vitatkoznak arról, hogy Jézus lehet-e valóban Isten küldötte, az igazi messiás (mint ahogy hiszik-remélik, ld. Mk 8,29), ha szenvedését és esetleges halálát helyezi kilátásba, s a 37b versben Jézus erre a kérdésre adja meg a választ: „Igenis én vagyok Isten hiteles küldötte, ahogyan a hegyen is „hallhattátok”, és jó, ha emlékeztek rá, hogy az én elfogadásommal vagy elutasításommal Isten útját fogadjátok vagy utasítjátok el” (vö. Mk 9,7; 8,33!). – A rangvita (Mk 9,34-35) eredeti szövegösszefüggésének, illetve a rangvitára eredetileg adott jézusi válasznak a Mt 18,1-4-ben foglaltakat tekinthetjük (azzal a módosítással, hogy Máté „átírja” a témaindító kérdést).

[28] Az előző lábjegyzetben foglaltak alapján úgy gondolom, hogy a jelenet és a jézusi mondás eredeti élethelyzete („Sitz im Leben”) ezúttal is ismeretlen.

[29] Az eredetiben: „az én nevemben”. Ez a kifejezés a következőket jelentheti: „az én megbízásomból”, „velem azonosulva”, „miattam”, „rám való tekintettel”; az utóbbi illik legjobban a szövegösszefüggésbe. (A „név” a zsidó gondolkodásban magát a személyt jelenti.)

[30] A görög dekheszthai személyekre vonatkozóan azt jelenti: vendégszeretően fogad, szállást ad, vendégül lát, megvendégel.

[31] Párhuzamos helyei: Mt 18,5 és Lk 9,48a.

[32] Vö. Mk 11,7 (szamáron lovaglás), 11,13-14 (beszélgetés a fügefával), 11,15-16 (demonstráció a templomi üzem ellen).

[33] Vö. Mt 25,40!

Jézus és a nők

A cím talán kicsit megtévesztő, mert lényegében nem Jézus és a nők kapcsolatáról, hanem Jézusnak a nőkkel kapcsolatos viselkedéséről lesz itt szó. Nem szoktunk erre fölfigyelni, ezért meglepő lehet, milyen gazdag anyagot tartalmaznak erre vonatkozóan az evangéliumok. A történelemben Jézus volt az első férfi, aki áttörte a szokásos férfiközpontúságot (Platónt vagy Arisztotelészt, de Buddhát vagy Mohamedet sem lehet vele egy lapon említeni), s a férfiak bevett, indulatos ellenségessége („animozitása”) helyett fesztelen magától értetődőséggel, a férfiakkal egyenrangú lényként és önmagával is egyenrangú társként bánt a nőkkel (még saját férfitanítványai botránkozására is, vö. Jn 4,27). Mielőtt azonban végignéznénk az ezt igazoló példákat, nézzük meg azt a megnyilvánulását, amely csak közvetve fejezi ki ezt.

A válás tilalma

Az ószövetségi felfogás voltaképpen problémátlanul megengedte a házassági elválást, ez azonban ebben a megfogalmazásban megtévesztő, ugyanis csak a férfi bocsáthatta el feleségét, a nő nem kezdeményezhette a válást, és közös megegyezésről sem lehetett szó. Vita csak arról folyt, hogy milyen súlyú ok esetén bocsáthatja el feleségét a férj, illetve eleget kellett tenni a formalitásnak: a férjnek válólevelet kellett adnia. Ezt a gyakorlatot Jézus „mózesi engedménynek” minősítette, és vele szemben elvi alapon és egyetemes jelleggel az elbocsátás, ill. a válás tilalmát hirdette, mondván: „Amit Isten összekötött, ember ne válassza szét” (Mk 10,5-9). Felfogásának elvi jelentősége mellett ez a teljesen kiszolgáltatott nők védelmét és egyenrangúvá tételét is jelentette – ahogyan később Márk evangélista le is vonta ezt a következtetést hellenista olvasói számára: „...ha pedig a feleség bocsátja el férjét, és másik férfihez megy feleségül, szintén házasságot tör” (Mk 10,12). Ami a válás, pontosabban – az adott zsidó környezetben – a feleség elbocsátásának lehetséges okait illeti, Jézus egyértelművé tette álláspontját: semmilyen okot nem fogadott el elégségesnek, még a legsúlyosabbnak tartottat, a „paráznaságot”, a házastárs „megcsalását” sem; ugyanis a bevett fordításokkal („kivéve paráznaság esetén”) ellentétben a helyes fordítás mind Mt 5,32-ben, mind Mt 19,9-ben azt fejezi ki, hogy „még paráznaság esetén is tilos” (a részletes filológiai igazolást ld. Máté-kommentáromban): „Mindaz, aki elbocsátja feleségét, még ha paráznaság okából is, házasságtörésbe kergeti őt”. (A fogalmak egyértelműsége érdekében meg kell jegyeznünk, hogy abban a korban a „megcsalás” jogilag még nem számított – ill. csak a nő részéről számított – házasságtörésnek: a „házasságtörés” akkor következett be, ha az elbocsátott nő újból házasságot kötött: ekkor „tört meg”, azaz szűnt meg ténylegesen az előző házassága.) Hogy Jézus ilyen „végletesen” komolyan gondolta mindezt, és milyen „szélsőségesen” vette védelmébe a nőket, megmutatja az alábbi, szintén sokszor félrefordított és félreértett kijelentése: „Mindaz, aki azért nézeget egy feleséget, hogy megkívánja őt, szívében már házasságot tört vele” (Mt 5,28). (Egyszerűbb / hétköznapibb megfogalmazásban: „Mindaz, aki hátsó szándékkal nézegeti valakinek a feleségét...”) Hogy jól értsük: A „megkívánás” itt nemcsak passzív érzéki vágyakozást jelent, hanem a 9. (és 10.) parancsolat eredeti héber értelmének megfelelően aktivitást is, nevezetesen a kívánság tárgyának megszerzésére irányuló törekvést, sőt mesterkedést. Tökéletesen világossá válik ez két ószövetségi történetből: az egyikben Aháb király Nábót szőlőskertjét, a másikban Dávid király Uriás feleségét kívánja meg, s mindketten addig mesterkednek, amíg meg nem öletik „vetélytársukat”, s így meg nem szerzik kívánságuk tárgyát, a másik tulajdonát (1Kir 21; 2Sám 11).

Megvédi a nőket

Jézus azonban nemcsak általánosságban védte meg a nőket a férfiaknak való kiszolgáltatottságtól, hanem konkrét esetekben is, méghozzá nehéz helyzetbe került, „bűnös” nőket vett védelmébe. Három, egymáshoz nagyon hasonló történettel találkozunk az evangéliumokban (egyes szentírás-magyarázók feltételezik, hogy voltaképpen ugyanarról a nőről, és ugyanannak az esetnek háromféle feldolgozásáról van szó): Márk evangéliumának 14. fejezete (3-9. v.) azt mondja el, hogy működésének végén, közvetlenül letartóztatása előtt egy étkezés alkalmával egy asszony alabástrom edényben valódi, sokat érő nárduszolajat öntött Jézus fejére, amiért a tanítványok „bosszankodtak”, arra hivatkozva, hogy az olajat el lehetett volna adni (300 dénárért, azaz háromszáz napi minimálbérért!), és árát a szegényeknek lehetett volna kiosztani, majd „ráripakodtak” az asszonyra. Jézus azonban határozottan kiállt mellette: „Hagyjátok békén őt! Miért zaklatjátok? Hiszen jó tettet vitt végbe rajtam!” Majd hozzátette: „Amire képes volt, megtette!” Ezt az elismerést azonban nem csupán minimális értelemben kell felfogni: „Annyit, amennyit és ahogyan képes volt megtenni, megtett”, hanem maximális értelemben is: „Mindazt, amire csak képes volt, megtette.” Ez a viselkedés azzal a szegény özveggyel állítja egy sorba ezt az asszonyt, aki szintén mindenét odaadta, „amije csak volt”, s ezzel ugyancsak nagy elismerést váltott ki Jézusból (Mk 12,44). – Jézus viselkedéséből kiderül: elfogadta, hogy az asszony a maga módján, azaz női módon érezzen és cselekedjék, másfelől pedig szavai burkolt felszólítást tartalmaznak a tanítványok számára, hogy ők is végbevigyék a „jó tettet” a maguk módján, vagyis higgadtan és tárgyszerűen ügyelve a szegények tényleges szükségleteire. János evangéliumában (12,1-8) lényegileg az iménti történetet olvashatjuk, csak nevesítve: „főszereplője” Mária, Lázár nővére, és nem Jézus fejére önti a drága olajat, hanem a lábát keni meg vele, majd hajával megtörli azt. Lukács evangéliuma szerint (7,36-50) Jézus egy farizeushoz ment vendégségbe, és „egy asszony, aki bűnös életet élt a városban”, megtudta, hogy asztalhoz telepedett a farizeus házában; erre alabástrom edényben illatos olajat hozott, sírva megállt mögötte, a lábánál, könnyeivel kezdte öntözni a lábát, hajával letörölte, csókolgatta a lábát, és megkente az illatos olajjal. Amikor meglátta ezt a farizeus, aki meghívta őt, így szólt magában: „Ha ez próféta volna, tudná, kicsoda és miféle ez az asszony, aki őt érinti; hogy bűnös.” Jézus a két adósról szóló példázatával (41-42. v.) védi meg az asszony viselkedését, sőt – „hallani is borzalom”! – közli a farizeussal, hogy Isten megbocsátotta az asszony sok bűnét, hiszen „sok szeretetet mutatott” (47. v.). A legizgalmasabb az az eset, amelyben Jézus közvetlenül az életét kockláztatva véd meg egy nőt, mégpedig ismét csak egy „bűnös nőt”, a házasságtörő asszonyt (Jn 8,1-11). Feltehetően nyilvános működése utolsó napjaiban a farizeusok és írástudók egy házasságtörésen ért asszonyt visznek oda, „középre állítják”, és közlik Jézussal a tagadhatatlan tényállást, majd azt, hogy Mózes törvénye mit rendel az ilyen esetre (ti. halálbüntetést – 5Móz 22,22 –, ami gyakorlatilag a megkövezés volt), aztán megkérdezik a népszerű rabbit, akiről közismert irgalmassága és a bűnösök iránti szeretete, mi az ő véleménye. Kérdésük sokszorosan rafinált – és életveszélyes (akárcsak az a kérdés volt, szabad-e adót fizetni a császárnak, Lk 20,22): Jézus négyszeresen kínos helyzetbe kerül. Ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével, amellyel a kivégzések jogát magának tartotta fenn, (2) pusztulni hagyja az asszonyt és (3) szembekerül saját elveivel is; ha megtiltja a megkövezést, akkor (4) szembekerül Mózes törvényével, amely Isten törvényének számított. Ezek közül az 1-es és a 4-es változat mint lázadónak, illetve törvényszegőnek az életét veszélyeztette! Ekkor elhangzik tőle a zseniális válasz: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” (Nem sokkal korábban hasonló zsenialitással válaszolt az adó kérdésében, Mk 12,17; Lk 20,25.) Ez a válasz pofon egyszerű, ugyanakkor egyszerre felel meg mind a négy fönti (egymást kizárni látszó) követelménynek. De ami a legfontosabb: megmenti vele az asszony életét (és átmenetileg a sajátját is).

Egyenrangú partnerei

Környezete számára alighanem az fejezte ki a leglátványosabban, hogy Jézus egyenrangú partnereinek tekintette a nőket, hogy országjáró útjain nem csupán férfi tanítványai kísérték, hanem nők is, akik közül néhányat név szerint is megemlít Lukács evangélista (8,1-3). Egyedülálló és rendkívül jelentős ez a tény. Súlyának megértéséhez tudatosítanunk kell, hogy a kor patriarchális társadalmában a nőket alacsonyabb rendű lényként kezelték, erkölcsi, vallási és társadalmi szempontból egyaránt törvényen kívül helyezték, s a gyerekekkel és a rabszolgákkal álltak egy sorban: például nem oktatták őket a Törvényre, felmentették számos vallási kötelezettség alól, és bár – ráccsal elválasztva – ott lehettek a zsinagógában, de nem voltak tagjai a gyülekezetnek, semmilyen ügyben nem tanúskodhattak. A férfiak még csak nem is köszöntek a nőknek, és imádságban adtak hálát azért, hogy nem pogánynak, tudatlannak és nőnek születtek. Nem csoda, hiszen a Tízparancsolat egy kalap alá vette a nőket a szántófölddel, az állatokkal és egyéb vagyontárgyakkal (2Móz 20,17; 5Móz 5,21). Szűk körben mutatkozott meg, de az előbbi mozzanatnál is jelentősebb, hogy alkalomadtán Jézus teológiai párbeszédet folytatott nőkkel: Az egyik a szír-föníciai nő esete (Mk 7,24-30). Jézus egy időre visszavonult Tírusz vegyes lakosságú, többnyire azonban pogány vallású vidékére. Odament hozzá egy helybeli asszony, és kérte, hogy gyógyítsa meg a lányát. Valamelyik tanítvány vagy Jézus zsidó vendéglátója azonban ellene vetette, hogy a zsidók előbbre valók: „Engedd, hogy előbb a gyerekek lakjanak jól! Nem helyes ugyanis elvenni a gyerekek [= zsidók] kenyerét, és a kutyák [= pogányok] elé vetni.” A „pogány” asszony azonban megfelelt neki: „Igen, uram! De a kutyák is esznek az asztal alatt a gyerekek morzsáiból.” Erre Jézus – bár visszavonultsága okán eredetileg nyilván nem szándékozott gyógyítani – azt mondta neki: „Erre az értelmes beszédre való tekintettel menj el. Lányodból kiment a démon.” A másik eset teológiai szempontból még súlyosabb (Jn 4,7-26). Jákob kútjánál Jézus összetalálkozik egy szamariai, azaz félzsidó-félpogány, a történet szerint ötszörösen elvált asszonnyal. Jézus felszólítására, hogy hívja el a férjét, az asszony jobbnak látja más vizekre evezni, és teológiai témára vált: „Atyáink ezen a hegyen imádták az Istent, ti pedig azt mondjátok, Jeruzsálem az a hely, ahol imádni kell őt” (20. v.). Jézus komolyan veszi a felvetést, és mélyen teológiai választ ad rá: „... Eljön az óra, sőt már itt is van, amikor az igazi imádók lélekben és igazságban imádják az Atyát...” (23. v.).

Hallatlan és páratlan volt Jézusnak ez a viselkedése – és súlyát csak növeli, hogy nem egyszerűen nőkkel, hanem idegen, „pogány” és „az ellenséghez tartozó” nőkkel állt szóba, és folytatott teológiai eszmecserét! Az eddigieknél is jelentősebb azonban a Máriáról és Mártáról szóló történetnek (Lk 10,38-42) az az apró megjegyzése, hogy a „csak” az asztalnál szolgáló Mártával ellentétben Mária „az Úr lábához is odaült”; ugyanis „valakinek a lábainál ülni” abban a korban szakkifejezés volt, s azt jelentette: „tanítványának lenni” (ld. Pál vallomását: „...ebben a városban nevelkedtem Gamáliel lábainál” [ApCsel 22,3], továbbá a rabbinikus mondást: „Engedd, hogy rád szálljon lábuk pora!”). Csakhogy amint az előbb szó volt róla, akkoriban a nőket nem oktatták a Tórára, s a rabbik nem fogadtak tanítványul nőket. Jézus viszont e tekintetben is lerázta magáról a hagyomány béklyóját, és nőket is tanítványaivá fogadott. A mondat folytatása is („kitartóan hallgatta szavát”) megerősíti, hogy Máriát valóban Jézus tanítványának kell tekintetünk. A női nemnek olyan mértékű „felemelése” volt ez Jézus részéről, hogy valódi értékét manapság elképzelni is alig tudjuk. Ennek fényében még azt is feltételezhetjük, hogy azon nők között, akik útjain kísérték és szolgálták Jézust, olyanok is voltak, akiket szintén a férfiakkal egyenrangú tanítványainak nevezhetünk. Ezt megerősíteni látszik a Márk-evangélium megjegyzése azokról az asszonyokról, akik Jeruzsálembe is elkísérték Jézust, és egészen a temetéséig kitartottak mellette: „...követték és szolgálták, amikor Galileában volt” (Mk 15,41): a görög akoluthein = követ ige a tanítványi követés szakkifejezése, amint ezt mutatják Jézus tanítványságra hívó felszólításai: „Kövess engem!” (pl. Mk 1,14; 10,21; Lk 9,59 – vö. Mk 8,34; Lk 5,11; 9,49). Az elmondottak után méltán vethetné föl valaki azt a kérdést, hogy ha mindez így van, akkor Jézus miért nem választott be a tizenkét tanítvány közé nőket is. A válasz egyszerű: csak azért nem, mert a kor említett felfogása miatt ugyanúgy nem küldhette őket hivatalos követekként, apostolokként honfitársaihoz, ahogyan egy „pogányt” sem tehetett apostollá a zsidók számára (ld. Mk 5,18-19), hiszen egy „pogány” mint Istennek a zsidókhoz küldött követe képtelenség! (Jézus ezért más, hozzá illő feladatot adott neki, pontosabban ugyanannak a feladatnak hozzá illő változatát: a „pogányokhoz”, közelebbről hozzátartozóihoz küldte el, a „pogányok” misszionálásával bízta meg a „pogányt”. A „nem engedte meg, hogy vele tartson” tehát éppen nem elutasítás!)

Helyreigazítja őket

Jézusnak a nőket illető, a fentiekben leírt rendkívül pozitív viselkedése láttán az első pillanatban talán meglepőnek tűnik, milyen gyakran intette, figyelmeztette, igazította helyre őket. Ha azonban jobban belegondolunk, rögtön észrevehetjük, hogy ez egyrészt elvileg így helyes: az igazi szeretet sosem jelenthet kritikátlanságot, ellenkezőleg, megköveteli azt, másrészt pedig gyakorlatilag ebben is az nyilvánul meg, hogy Jézus a férfiakkal egyenrangúaknak teknintette a nőket, hiszen a férfiakhoz ugyanilyen kritikus szeretettel viszonyult, függetlenül attól, hogy a tanítványairól, az ellenfeleiről vagy a „nép” kéviselőiről volt-e szó. Lássuk hát a konkrét példákat! A tizenkét éve vérfolyásban szenvedő, gyógyulni vágyó asszonyt az a babonás meggyőződése vezette Jézushoz, hogy a belőle áradó „mágikus” erő átárad mindenre, amihez csak hozzáér, tehát a ruhájára is. Ezért gondolta azt, hogy ha csak Jézus ruháját érinti is, meg fog gyógyulni. A ténylegesen bekövetkezett gyógyulás után azonban Jézus figyelmeztette: „Leányom, a bizalmad mentett meg téged” (Mk 5,34). Jézus másoknak is mondott ilyet, ennek a kijelentésnek azonban ezen a helyen – a szövegösszefüggés miatt – helyreigazító értelme (is) van. Mária és Márta történetében (Lk 10,38-42) a háziasszonyi teendőkben „túlságosan foglalatoskodó” (40. v.) Márta fellázad az ellen, hogy Mária „cserbenhagyta” őt, és Jézus lábához ült, hogy tanítását hallgassa; ezért aztán határozottan számon kéri Jézust, és felszólítja, hogy kötelezze Máriát a konyhai munkára. Jézus azonban ugyanolyan határozottsággal helyreigazítja őt: „Márta, Márta, sok minden aggaszt és tesz zaklatottá téged, pedig kevésre van szükség” (41-42. v.), tudniillik „ahhoz, hogy kiszolgálj minket, hiszen kevéssel is megelégszünk”. Ez azonban nem csupán intelem a „túlbuzgó háziasszonyok – vagy bármi mással „túlságosan foglalatoskodók” számára, hanem bátorítás is: Ahogy mindenkinek, a háziasszonynak is joga van szabadidőre, és arra, hogy „magasabb” dolgokkal foglalkozzék. – Azt pedig, hogy Jézus itteni kritikája nem valami ellenségességből fakad, a János-evangélium kifejezetten megerősíti, amikor azt írja: „Jézus szerette Mártát, nővérét (Máriát) és Lázárt” (11,5). Egészen megrázó a következő eset, amely már Jézus keresztútján történik (Lk 23,27-31). A népsokaságban asszonyok is követik, akik „gyászolják és siratják” őt. Amikor Jézus ezt észreveszi, megfordul, és így szól hozzájuk: „Jeruzsálem leányai, ne miattam sírjatok! Sírjatok inkább magatok miatt és gyermekeitek miatt! ... Mert ha már a nedvdús fával ezeket teszik, mi történik majd a szárazzal?” Jézus keménynek tűnő elutasítását, ill. figylemeztetését akkor érthetjük meg, ha tudatosítjuk, hogy ezek nem azok az asszonyok voltak, akik Galileától egészen a keresztig követték őt (Mk 15,40-41), hanem annak a „Jeruzsálemnek a leányai”, amely elvetette őt és békeüzenetét (vö. Lk 19,42), s még inkább, hogy az asszonyok sírása aligha csak a természetes részvét megnyilvánulása volt, hanem Róma-ellenes tüntetés is: a Jézus (vagy inkább a vele kivégzésre vitt zelóták?) iránti részvét mellett ott izzott benne a rómaiakkal szembeni gyűlölet is. A kétféle fára utalás ezért azt jelenti: „Ha a rómaiak (pusztán taktikázásból) már velem is ilyen brutálisan bánnak el, jóllehet én csak »nedvdús fa« vagyok, az állam nem igazi, »eltüzelésre« alkalmatlan, veszélytelen »ellensége«, nem valódi lázadó – mit fognak tenni a tüzelésre valóban alkalmas »száraz fával«, a valódi lázadókkal, a »szabadságharcosokkal«, ha egyszer kitör a fegyveres konfliktus?” Vagyis Jézus még a Golgotára vezető úton, a kivégzésére menet is népe sorsával törődött (vö. Lk 19,41), s az asszonyoknak címzett kritikájában-figyelmeztetésében ez a törődés nyilvánult meg! A következő eset kétségtelenül csak akkor illik bele ebbe a sorba, ha az eseménynek általam adott értelmezés helytálló, ekkor azonban nagyon tanulságos. – A naini ifjú „feltámasztásának” történetében (Lk 7,11-17) egy özvegy egyetlen fia meghalt, s éppen viszik eltemetni, amikor Jézus találkozik menettel; amikor meglátja az anyát, megesik a szíve rajta, és így szól hozzá: „Ne sírj!” Ezt szinte minden magyarázó vigasztalásként értelmezi, amint nyilván az is, de kritika és figyelmeztetés is lehet benne, ha az egész történetet jelképes, lélektani igazságot kifejező elbeszélésként fogjuk föl. Ekkor nem nehéz elképzelni, hogy férje korai halála után az asszony a fiában látta egyetlen vigaszát, támaszát és minden reményét, és közösségük valóságos (és mindkettőjük számára nyomasztó) szimbiózis volt. Ezért, bár együtt érez vele, Jézus határozottan felszólítja: „Ne sírj!”, s ez azt jelenti: „Hagyd abba az önsajnálatot! Vesd el a férjed elvesztése miatti szomorúságot, amellyel nyomasztóan rátelepedtél a fiadra! Vess véget annak, hogy a fiadhoz kötöd életed minden boldogságát és reményét, mert ezzel csak megfojtod őt! Ne képzeld, hogy életed sikere vagy kudarca tőle függ! Keresd a magad önálló életének céljait és lehetőségeit!” Ezen a kérdéskörnek sajátos megnyilvánulása az a két (esetleg három) eset, amely Jézusnak az édesanyjához, Máriához fűződő kapcsolatáról mond valamit. Az egyik esetben (Mk 3,20-22.31-35) arról van szó, hogy az írástudók azzal vádolják Jézust, hogy Belzebúbnak, az ördögök fejedelmének segítségével végez ördögűzéseket, s amikor Jézus rokonai értesülnek erről, elmennek, hogy „hatalmukba kerítsék”, és hazavigyék Jézust, mondván: „magán kívül van”. Amikor odaérnek a házhoz, ahol Jézus tanít, beüzennek neki; valakik továbbítják az üzenetet: „Anyád és fivéreid kinn keresnek téged.” Ő pedig így felel: „Ki az én anyám, és kik az én fivéreim? ... Aki megteszi isten akaratát, az az én fivérem, nővéerm és anyám.” – A másik eset (Jn 2,1-11) a kánai menyegzőn történik, ahová Jézus anyját és tanítványait is meghívták. Amikor elfogyott a bor, anyja így szólt Jézushoz: „Nincs több boruk.” Mire Jézus azt felelte: „Asszony, mi dolgom veled? Még nem jött el az én órám.” Jézusnak ez a két megnyilvánulása látszólag rendkívül kemény, némelyek szemében egyenesen ellenséges. De szó sincs erről, hanem mindkét esetben arról van szó, hogy Jézus határvonalat húzva visszautasítja, hogy anyja beleszóljon küldetésének teljesítésébe, sőt megakadályozza azt. Az első esetben ez egészen nyilvánvaló, hiszen a názáreti „házi őrizetben” Jézus nem tudná véghez vinni egész Izraelre irányuló feladatát, „az elveszett juhok megmentését” (vö. Mt 10,6 vagy Lk 19,10). A második eset enyhébb: figyelmeztetésével („Nincs több boruk”) Mária minden bizonnyal arra akarja biztatni Jézust, hogy vonuljon el tanítványaival, és ne hozza kellemetlen helyzetbe a háziakat. Jézus kétségtelenül kemény válaszának értelme pedig: „Asszony, ne dirigálj nekem többé, mint egy anya a kisgyerekének! Én tudom, mikor jött el az órája, hogy elinduljak.” Van ennek a jelenségnek egy harmadik megnyilvánulása is, feltéve, hogy történeti tényről van szó, és nem csupán teológiai üzenetet hordozó, kitalált történetről. Lukács elbeszélése szerint (2,41-52) a tizenkétéves Jézus ott maradt a jeruzsálemi templomban, miután szülei már hazaindultak az ünnepnapok elmúltával. Amikor szülei visszatérnek, és három nap után rátalálnak, anyja számon kéri: „Fiam, miért csináltad meg ezt velünk? Nézd, apád meg én is gyötrődve kerestünk!” Erre ő így szólt hozzájuk: „Hogy-hogy kerestetek? Nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell lennem?” – Itt is arról van szó, hogy Jézus még anyjával szemben is megvédi küldetését, ill. figyelmezteti őt illetékességének határaira. Végül megemlíthetünk két érdekes esetet, ezeknek a hitelessége azonban kétséges. Mindkettő János evangéliumában található, és Jézus mindkettőben – az elsőben közvetlenül, a másodikban közvetve – bűnösségére emlékezteti a megszólított nőt: a szamariai asszonyt arra, hogy már öt férje volt, s akivel most él, az sem a férje (Jn 4,17) a házasságtörésen ért asszonyt pedig a házasságtörésére, mondván: „Menj, és többé ne vétkezzél” (Jn 8,11). A szinoptikus evangéliumokban nem találkozunk Jézusnak ezzel a vonásával.

„Női példázatok”

Hogy mennyire egyenrangúnak tekintette Jézus a nőket, és milyen elképesztően következetes figyelmességet tanúsított irántuk, annak gyönyörű bizonysága számos ún. kettős példabeszéde, amelyeknek egyike mindig a férfiak / a férfiség, másika a nők / a nőiség világából veszi a példázat alapjául szolgáló képet: A magvetés jellegzetesen férfi munka, a kenyérsütés (abban a korban) jellegzetesen női munka – az ennek megfelelő kettős példázat pedig (Lk 13,18-21): „Mihez hasonló az Isten országa? Mihez hasonlítsam? Úgy áll vele a dolog, mint a mustármaggal, amelyet egy ember fogott, és elvetett a kertjében, és az felnőtt... – Mihez hasonlítsam Isten országát? Úgy áll vele a dolog, mint a kovásszal, amelyet egy asszony fogott, elrejtett három mércényi lisztbe, míg végül az egész átkovászosodott.” A pásztorkodás a férfiak dolga, a ház kisöprése jobbára a nőké, bár ez esetben nem házimunkáról van szó – annál izgalmasabb, hogy Jézus mégsem feledkezik meg arról, hogy női képpel is szemléltesse mondanivalóját (Lk 15,4-10): „El tudjátok képzelni, hogy ha közületek egy embernek száz juha van, és elveszít közülük egyet, nem hagyja ott a kilencvenkilencet a pusztában, és nem megy az elveszett után, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, örvendezve a vállára veszi, és hazamenvén, összehívja barátait és szomszédait, és azt mondja nekik: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett juhomat!« Mondom nektek, a mennyben ugyanígy nagyobb öröm lesz egy megtérő bűnös miatt, mint kilencvenkilenc »igaz« miatt, akiknek nincs szükségük megtérésre. – Vagy ki az az asszony, akinek ha tíz drachmája van, és elveszít egy drachmát, nem gyújt mécsest, nem söpri ki a házat, és nem keresi gondosan, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, összehívja barátnőit és szomszédasszonyait, és azt mondja: »Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett drachmát!« Mondom nektek, ugyanígy örülnek majd Isten angyalai egy megtérő bűnösnek.” A következő két példázat összetartozó volta nem szokott feltűnni, mivel egymástól elég távol állnak Lukács evangéliumában (11,5-8 és 18,2-5). Noha az evangélista mindkettőt az állhatatos imádságra buzdításként közli, eredeti mondanivalójuk más: Ha már az ember barátja sem habozik, hogy kisegítse rászoruló szomszédját, ill. már a tisztességtelen bíró is igazságot szolgáltat egy kiszolgáltatott özvegyasszonynak, akkor mennyivel inkább megadja Isten az embernek azt, amire (ténylegesen) szüksége van: „El tudjátok képzelni, hogy ha valakinek közületek van egy barátja, és elmegy hozzá az éjszaka közepén, és azt mondja neki: »Barátom, adj kölcsön nekem három kenyeret, mivel beállított hozzám egy úton lévő barátom, és nincs mit elébe tennem!«, akkor az majd így felel: »Ne fárassz! Már rég bereteszeltük az ajtót, és gyermekeim itt vannak velem a fekhelyen: Nem tudok felkelni, hogy odaadjam neked.«? Mondom nektek: Ha nem fog is felkelni, hogy odaadja neki azért, mert a barátja, hát azért, nehogy szégyenben maradjon, feláll, hogy odaadja, amire szüksége van.” – „Volt egy városban egy bíró, aki Istent nem félte, emberrel nem törődött. Volt pedig abban a városban egy özvegyasszony is, aki ismételten elment hozzá, és azt mondta: »Szolgáltass nekem igazságot ellenfelemmel szemben!« A bíró egy ideig vonakodott, de azután ezt mondta magában: »Ha Istent nem félem és emberrel nem törődöm is, hát azért, mivel fáraszt engem ez az özvegyasszony itt, igazságot szolgáltatok neki, nehogy állandó jövetelével lassanként teljesen kimerítsen.«” És hogy csodálkozásunk teljes legyen: amikor Jézus az ember alatti világból vesz képet egyik üzenetéhez, akkor sem feledkezik meg a nőiségről (Lk 12,24-28)! A madarak az arám nyelvben hímneműek (így a hollókkal kapcsolatban a vetés és aratás férfiak által végzett munkáját említi), a virágok viszont nőneműek (velük kapcsolatban a fonás és szövés nők által végzett munkája kerül szóba): „Figyeljétek meg a hollókat! Sem nem vetnek, sem nem aratnak, sem kamrájuk, sem csűrjük nincsen, Isten mégis táplálja őket. Mennyivel többet értek ti a madaraknál! – Figyeljétek meg a liliomokat! Sem nem fonnak, sem nem szőnek! De azt mondom nektek: Salamon minden pompájában sem volt úgy felöltözve, mint egy ezek közül. Ám ha Isten ilyen előkelően öltözteti a füvet, amely ma a mezőn áll, holnap meg kemencébe vetik, mennyivel inkább titeket, csekély bizalmúak!”

És az utókor?

A fentiek alapján aligha kétséges, hogy Jézus valóban visszaadta a nőknek emberi méltóságukat. Kortárs és későbbi tanítványai levonhatták volna mindebből a következtetéseket, de nem tették meg. Jézus jó példája ellenére közvetlen tanítványai is a férfiakra jellemző, indulatos ellenségességgel viszonyultak a nőkhöz, még a legszűkebb tanítványi körbe tartozókhoz is (vö. Mk 10,13; 14,4-5; Mt 15,23; Jn 4,27 – Lk 24,11; Tamás-ev. 21, ill. 114: „Simon Péter így szólt Jézushoz: Mária menjen el tőlünk! Mert a nők nem érdemesek az életre...”), Pál és követői pedig csaknem kétezer évre megpecsételték a sorsukat. (Noha Pál tudta, hogy „Krisztusban nincs sem férfi, sem nő”: Gal 3,28; vö. még Ef 5,25-26 – egyszerűen kihagyta a nőket Jézus „feltámadásának” tanúi közül: 1Kor 15,3-8; ld. még 1Kor 11,1-16; 15,34-35!; Ef 5,22-24; 1Tim 2,11-15.)
Csak manapság kezdünk felnőni Jézushoz, legalábbis ezen a területen.

Megelőgezett szeretet

(Jn 7,53–8,11)

Az ebben a történetben leírt esemény minden valószínűség szerint Jézus működésének utolsó napjaira (legfeljebb heteire) esik, amikor egyrészt Lukács szerint (21,37) napközben a Templomban tanított, éjszaka azonban kiment az Olajfák hegyére (Márk-Máté: Betániába), és ott tartózkodott, másrészt élete már közvetlen veszélyben forgott (ezért is ment ki az Olajfák hegyére?); ezt a helyzetet Lukács már a 19,47-48-ban így foglalja össze: „Naponta tanított a templomban. A főpapok és az írástudók keresték a módját, hogyan pusztíthatnák el őt…”

Az egyik kora reggel, amikor ismét megjelent a Templomban (Lk 21,38 és Jn 8,2 szinte szó szerint megegyezik), „a farizeusok és írástudók egy házasságtörésen ért asszonyt vittek oda, és középre állították”. Az „erkölcs őrei” feltehetően szokásos szimatoló körútjukról tértek vissza zsákmányukkal: magánházaknál és nyilvános szórakozóhelyeken egyaránt tevékenykedtek.

Közlik Jézussal a tagadhatatlan tényállást, majd azt, hogy Mózes törvénye mit rendel az ilyen esetre (ti. halálbüntetést – 5Móz 22,22 –, ami gyakorlatilag a megkövezés volt), és megkérdezik a népszerű rabbit, akiről közismert irgalmassága és a bűnösök iránti szeretete, mi az ő véleménye. Az evangélium szerint „ezzel próbára akarták tenni, hogy aztán bevádolhassák”; az utolsó napok légkörében ez nagyon is lehetséges, mégsem szükségszerű feltételezni: elég, ha azt gondoljuk, hogy tisztességes és ügybuzgó, de engedelmes teológusok voltak, már ti. Mózesnak akartak engedelmeskedni (hiszen arra hivatkoznak, hogy „Mózes azt parancsolja a törvényben...” – amelyet hitük szerint mintegy Isten diktált neki).

Mindazonáltal kérdésük sokszorosan rafinált – és életveszélyes (akárcsak az a kérdés volt, szabad-e adót fizetni a császárnak, Lk 20,22): Jézus négyszeresen kínos helyzetbe kerül. Ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével, amellyel a kivégzések jogát magának tartotta fenn, (2) pusztulni hagyja az asszonyt és (3) szembekerül saját elveivel is; ha megtiltja a megkövezést, akkor (4) szembekerül Mózes törvényével, amely Isten törvényének számított. Ezek közül az 1-es és a 4-es szembekerülés mint lázadónak, illetve törvényszegőnek az életét veszélyezteti! Olyan választ kellene tehát adnia, amely egyszerre felel meg mind a négy, egymást kizáró követelménynek. Abszolút képtelenség, gondoljuk.

Lehet, hogy egy pillanatig Jézus is habozott, és ezért „hajolt le és kezdett ujjával írni a földön”. Talán időt akart nyerni a gondolkodásra. De ez nem valószínű, hiszen az adózás kérdésekor is tesz egy látszólag időhúzó gesztust („Hozzatok nekem egy dénárt!”), pedig valójában már tudja, miért kéreti oda a pénzt. Ebben az esetben viszont eleve azért hajolt le, hogy valamit írjon a porba. De mit?

Sokan és sokszor találgatták ezt, és két válasz látszik a legvalószínűbbnek. Az egyik: annak a törvénynek a szövegét írta le, amelyre a vádlók hivatkoztak, amely azonban ilyen esetben azt is előírta, hogy a bűntárs férfit is ki kell végezni (5Móz 22,22); a másik: jelképesen Jeremiás 17,13-ra akarta emlékeztetni őket (és esetleg ezt a mondatot írta is): „A porba íratnak [értsd: megsemmisülnek] azok, akik elpártolnak tőlem, mert elhagyták az Urat, az élő vizek forrását.”

Az első változat mellett szól könnyebb érthetősége, a második mellett az, hogy magasabb, elvi síkon ad választ a kérdésre (és mint prófétai jelképes cselekedet is jobban illik Jézushoz, továbbá tartalmilag is jobban illik hozzá, mint a ragaszkodás a mózesi törvényhez). Mindenesetre az utóbbi azt jelenti, hogy a törvény szigorát érvényesíteni szándékozó vádlókat Jézus Isten ítélete elé utalja, amelynek alapján minden ember bűnös, tehát Istennek mindenkit a porba kellene írnia, azaz meg kellene semmisítenie. A prófétai jelek iránt érzékkel bíró embereknek ebből meg kellett volna érteniük, hogy semmi alapjuk sincs a másik ember elítéléséhez, és inkább saját bűneiken kellene elgondolkodniuk.

Egyelőre azonban, úgy látszik, nem értik, vagy nem akarják érteni Jézus jelképes válaszát, ezért tovább faggatják, mire elhangzik tőle a történelem egyik legzseniálisabb mondata: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” (Nem sokkal korábban hasonló zsenialitással válaszolt az adó kérdésében, Mk 12,17; Lk 20,25.) Ez a válasz pofon egyszerű, ugyanakkor elképesztően szellemes, és egyszerre felel meg mind a négy fönti (egymást kizárni látszó) követelménynek. Csak olyan ember lelkében fogalmazódhatott meg, akire szó szerint érvényes volt ellenfeleinek róla adott jellemzése: „Mester, tudjuk, hogy igazmondó vagy, Isten útját az igazsághoz híven tanítod, és nem másokhoz igazodol, mert nem vezet emberi tekintet” (Mt 22,16), és aki mindennel leszámolt, semmilyen önérdek nem vezeti, és nem félti az életét.

Tehát: „Aki bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ!” Bámulatunkat csak fokozza, ha tudatosítjuk még, hogy egyfelől Jézus úgy akadályozza meg a megkövezést, hogy felszólít rá (csupán a kezdés sorrendjét állapítja meg: „az dobja az első követ”), s hogy másfelől felszólítását a megkövezés végrehajtásának korabeli gyakorlatából vette – egy leheletfinom, ugyanakkor gyökerekig ható módosítással. Az volt ugyanis a szokás, hogy a kövezés kezdetén valamelyik vezető ember, vagy a jelenlévők közül a legidősebb felszólította a szemtanú(ka)t egy bevett formulával: „Aki közületek szemtanúja a bűnnek, az dobja az első követ” (5Móz 7,7). Jézus viszont, látszólag azonosulva a felfogásukkal, és látszólag magára öltve a bíró szerepét, így parancsolja meg a kövezés megkezdését: „Aki közületek bűn nélkül van, az dobja rá az első követ!” – aztán jöhetnek a többiek...

Majd ismét lehajol, és tovább írogat a földön. Talán nyomatékosítani akarta ezzel, hogy Istennek mindnyájukat „a porba kellene írnia”, el kellene törülnie a föld színéről? Talán azért hajolt le és maradt csöndben, hogy ne járasson le senkit, és mindenki az ő tekintetétől való félelem nélkül gondolkodhasson el és dönthessen? (Lehet, hogy ez a tapintat vezette már az első lehajláskor és írogatáskor?) Talán a szeretetparancsot kezdte írni: „Szeresd az Urat, a te Istenedet... Szeresd felebarátodat, mint önmagadat”?

Mindenesetre szavai nyomán „azok egymás után eltávoztak, kezdve az idősebbeken”. Ez nem gyávaság, hanem bátorság volt részükről, mert aki elindult, az ezáltal megvallotta, hogy bűnösnek tartja magát, és kockáztatta az „igazak” gúnyolódását, vagy éppen a fiatalokét, akiknek még nem volt annyi alkalmuk (ilyen) bűn elkövetésére, vagy jobban féltek attól, hogy kiderül bűnösségük. Annyit biztosan állíthatunk, hogy aki elsőként távozott, az a valódi Isten diadalmenetét nyitotta meg: azét az Istenét, aki a bűnbánó bűnöst minősíti igaznak, és nem az öntelt, saját jóságáról meggyőződött (vallásos) embert (Lk 18,9-14).

Végül Jézus egyedül marad a középen álló asszonnyal (gyönyörűen fogalmaz Ágoston: Relicti sunt duo: misera et misericordia), aki, szerencsétlen, talán még mindig remeg, hogy utolsó bírája (aki megmentette az életét, de akinek talán egyedül lenne némi alapja ítéletet mondani) mit fog szólni.

Jézus ekkor fölegyenesedik, és megkérdezi: „Asszony, hol vannak a vádlóid? Senki sem ítélt el téged?” Az asszony végképp fellélegezhet: ez a bátor és okos férfi, aki úgy mentette meg őt, hogy közben kockára tette a saját életét, nem érdeklődik sem a tette iránt, sem a partnere iránt, sem esetleges mentsége iránt, hanem csak vádlói iránt. Jézus kérdései aligha fejeznek ki meglepetést vagy megelégedettséget, még kevésbé gúnyt az eltávozottak iránt, hanem feltehetően az asszonyt akarják szóra bírni, és megkönnyíteni számára a választ. Megintcsak micsoda tapintat, ha feltételezésünk helyes! Ennél könnyebb kérdést azonban semmiképp sem tehetett volna föl Jézus, és a válasz sem lehetett ennél könnyebb: „Senki, Uram!”

Erre aztán elhangzik a végső felmentés Jézus részéről: „Én sem ítéllek el.” (A kata-krinó nem azt jelenti, hogy az asszony nem követett el bűnt, hanem hogy Jézus, illetve az általa képviselt Isten nem ítéli el és nem bünteti meg a bűnöst sem...!) Majd az evangélista szerint hozzáteszi: „Menj, és többé ne vétkezzél!”

Lehet, hogy ezt valóban hozzáfűzte, hiszen nincs ellentétben Jézus szemléletével, de a magunk részéről szívesen képzeljük azt, hogy Jézus ezt a felszólítást már nem mondta. Talán azért sem, mert elég realista volt ahhoz, hogy tudja, nem olyan egyszerű „többé nem vétkezni”, de még inkább azért, mert Jézus zseniális pedagógus (is) volt, aki tudta, hogy nem kell külön figyelmeztetni erre a bűnöst, mivel az magától is tudja, hogy nem lenne szabad többé vétkeznie, és végül mert Jézusban csodálatos tapintat volt, és aligha akarta az asszonyt még ilyen áttételes módon is múltbeli bűnére emlékeztetni (ami szintén fölösleges lett volna, hiszen egyébként is emlékezett rá). Az eredeti befejezés ez lehetett: „Menj békével!” (Vö. Lk 7,50.) Csak a „békével”-t kellett kicserélni, és beírni helyette: „és többé ne vétkezzél”. (Ld. tanulmányunk utolsó két bekezdését!)

Mi tehát a lényegi mondanivalója ennek a történetnek? – 1) Jézus, illetve az az Isten, akit ő képviselt, bármifajta feltétel nélkül megbocsát a bűnösnek (a maga részéről), ennek még a bűnös bűnbánata sem feltétele (az asszony a bűnbánat legcsekélyebb jelét sem mutatja!). – 2) Senki embernek semmiféle alapja és joga nincs arra, hogy (bíróilag) bármiért is el-ítéljen egy másik embert, és valamilyen büntetést végrehajtson rajta. (Más dolog egy-egy tett morális meg-ítélése, vö. Lk 191. lábj.!) – 3) A bűnösök „meggyógyításának” (vö. Mt 9,13c) egyetlen lehetősége, ha „megelőlegezzük” nekik a szeretetet, ha szeretetet ajándékozunk nekik anélkül, hogy azt előzetesen a legcsekélyebb módon is „kiérdemelték” vagy „megszolgálták” volna. Jézus ezt gyakorolta – ez esetben a házasságtörő asszonnyal, máskor Zakeussal (Lk 19,1-10, ahol azonban az utolsó versek helyes sorrendje: 9-10-8!), vagy azokkal a vámosokkal, akiket meghívott az asztalához (Mt 9,10 és 9,13c: kaleó = az asztalhoz kérni, vendégségbe meghívni, vö. Mt 22,3).

A kereszténység igen hamar, talán rögtön megtagadta ezt a jézusi gondolkodás- és viselkedésmódot, nem követte az ő nagyvonalú jóságát, helyébe („rejúdaizálódva”) az erkölcs-csőszködést és az unalomig ismételgetett bűnbánati intelmeket állította. Drámaian igazolja ezt, hogy a házasságtörő asszony történetét egyszerűen nem vették az evangéliumokba, azokon kívül maradt fenn, és legkorábban a 3. században, de valószínűleg csak a 4. század végén került be a kánoni evangéliumok bizonyos kódexeibe. (A legrégibb görög nyelvű kódexekben és a szír fordításokban nincs benne, de tartalmazza a D és az ún. koiné-csoport, az ólatin kódexek pedig megosztottak.) Eredeti helye nem is János-evangélium, hanem feltehetően Lk 21,38 után következett, de van olyan kódex is, amely Jn 21,24 után közli. A (jóhiszemű?) tettesek talán a krisztológusok voltak, akik attól tartottak: a történetből az olvasható ki, hogy Jézus önmagát is bűnösnek tartotta („Aki bűn nélkül való, az dobja az első követ – Én sem ítéllek el”), vagy azok a kiskaliberű férfiak, akik attól tartottak, hogy a bemutatott jézusi viselkedés menlevelet ad feleségüknek a házasságtörésre („nem ítéllek el”).

Annyi tény, hogy mérvadó körök (férfiak!) hidegvérrel némítottak el egy jézusi hagyományt: az egyházvezetés érvényesítette saját álláspontját, és talán el sem tudta képzelni (akárcsak ma...), hogy „az egyház alapítója” más állásponton lett volna – mérhetetlen károkat okozva ezzel az utókornak.

Hogyan szerette Jézus az ellenségeit?

A jézusi tanítás közepe, lényege, sokak szerint legeredetibb mozzanata az ellenség szeretetéről szóló tanítás, amelyben Jézus arra oktat, hogy ne csak elviseljük a bántást ellenségeink részéről, és ne csak ne viszonozzuk a rosszat rosszal, hanem tegyünk még valami többlet jót is azokkal, akik bántottak minket. Ez az értelme Jézus jól ismert felhívásának, hogy fordítsuk oda a másik arcunkat is, adjuk oda az ingünket is, és menjünk el kétezer lépésre, ha ezerre kényszerítenek (Mt 5,39-41).

Kérdés, hogyan járt el maga Jézus az ellenségeivel kialakult konfliktushelyzetekben? Eszébe jutott-e ilyenkor, mit kívánt meg másoktól? Megfelelt-e ő maga e kívánalmaknak? Vizsgáljuk meg az evangéliumok által bemutatott eseteket!

(1) Amikor a kibontott háztetőn keresztül leeresztett bénával közli Jézus, hogy bocsánatot nyertek bűnei, az ott ülő írástudókban ellenséges indulatok támadnak, s azt a gondolják magukban, ez káromkodik. Jézus azt feleli: „Mit tűnődtök ezen? Mi könnyebb: Ha azt mondom a bénának, bocsánatot nyertek bűneid, vagy ha azt, kelj föl és járj” (Mk 2,1-12)?

(2) Amikor a farizeusok ellenségesen számon kérik Jézus tanítványain (s rajtuk keresztül Jézuson), miért esznek együtt vámosokkal és bűnösökkel, Jézus azt feleli nekik, hogy „a betegeknek kell az orvos, nem az egészségeseknek”. Majd hozzáteszi: „Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem a bűnösöket” (Mk 2,15-17). Talán van ennek olyan felhangja is, hogy „nem titeket”, hiszen a farizeusok önmagukat tartották igazaknak.

(3) Amikor szombati napon meg akarja gyógyítani a fél kezére béna embert, s megkérdezi a farizeusokat, szabad-e ezt tennie, azok ellenségesen hallgatnak. Jézus erre elszomorodik szívük keménységén, majd haragosan végignéz rajtuk, aztán meggyógyítja az embert (Mk 3,1-6).

(4) Názáretben az ismerősök, rokonok megbotránkoznak szavain, erre megjegyzi, sehol sincs a prófétának kevesebb becsülete, mint saját hazájában. Az evangélista hozzáteszi: csodálkozott hitetlenségükön, és nem tudott komolyabb csodát tenni (Mk 6,1-6). Ugyanez a jelenet Lukácsnál azzal zárul, hogy esztelen harag szállja meg a názáretieket, le akarják taszítani egy hegyről, de Jézus „áthaladt közöttük és elment” (Lk 4,28-30).

(5) Amikor a farizeusok számon kérik, miért eszik mosdatlan kézzel, azzal oktatja ki őket, hogy „Isten parancsát ügyesen kijátsszátok, hogy megtarthassátok emberi hagyományaitokat” (Mk 7,1-13).

(6) Amikor a farizeusok, Márk szerint próbára akarván tenni őt, égi jelet követelnek tőle, így reagál: „Minek kér jelet ez a nemzedék? Bizony mondom, nem kap semmiféle jelet.” Ezzel otthagyta őket, és bárkába szállva átment a túlsó partra (Mk 8,11-13).

(7) Máskor egy vitát azzal zárt le: „Amíg veletek van a világosság, higgyetek a világosságban, hogy a világosság fiai legyetek.” Majd „elment, és (egy ideig) nem mutatkozott előttük” (Jn 10,36).

(8) Több alkalommal is óva intette tanítványait a farizeusok, az írástudók (teológusok) és Heródes „kovászától”, vagyis szellemiségétől (Mk 8,14-15; 12,38-40).

(9) Egyszer így szólt a farizeusokhoz és törvénytudókhoz: „Jaj nektek! Olyanok vagytok, mint a letaposott sírok: járnak fölöttük az emberek, anélkül hogy tudnák. Emléket állítotok a meggyilkolt prófétáknak, s ezzel megvalljátok, hogy prófétagyilkosok utódai [azaz: szintén prófétagyilkosok] vagytok” (Lk 11,37-51).

(10) Amikor ellenségei számon kérik tőle, miféle hatalommal teszi mindazt, amit tesz, akkor a válaszoláshoz feltételt szabva visszakérdez: „Én is kérdezek tőletek valamit; ha megfeleltek rá, megmondom nektek, milyen hatalommal cselekszem. János keresztsége Istentől volt-e vagy az emberektől?” Amikor azt felelik neki, nem tudjuk, azt válaszolja: „Akkor én sem mondom meg, miféle hatalommal cselekszem” (Mk 11,28-33).

(11) Az ilyenfajta számonkérésekre János evangéliuma szerint Jézus mindig hosszú önigazoló beszédekkel reagált (pl. 7., 8., 10. fejezet).

(12) Amikor ellenfelei fogós kérdéseket tesznek föl neki, akár azt, hogy szabad-e adót fizetni a császárnak, akár azt, van-e feltámadás, akkor rendkívül szellemes válaszokkal némítja el őket (Mk 12,13-17.18-27).

(13) Más alkalommal ő maga tesz föl nekik fogós kérdést: „Hogy lehet a Messiás Dávid fia, ha egyszer [az egyik zsoltárban] maga Dávid urának nevezi őt” (Mk 12,35-37)?

(14) Amikor a zsidókkal ellenséges szamaritánusok nem akarják befogadni őt és tanítványait, s az utóbbiak a tüzes istennyilát akarják lehívni azokra, akkor megfeddi tanítványait, és egyszerűen más faluba mennek (Lk 9,51-56).

(15) Amikor „megsúgják” neki, hogy Heródes meg akarja őt öletni, azt feleli: „Mondjátok meg annak a rókának: Nézd, betegeket gyógyítok ma és holnap, csak harmadnap leszek készen” (Lk 13,31-33).

(16) Amikor ellenségei köveket ragadnak, hogy megöljék, megkérdezi tőlük: „Sok jó tettet cselekedtem nektek... Ezek közül melyikért akartok megölni” (Jn 10,31-32)?

(17) Amikor megpillantja az ellenséges várost, Jeruzsálemet, sírva fakad (Lk 19,41), és elpanaszolja fájdalmát: „Bárcsak fölismernéd, ami békességedre szolgál... Hányszor akartam egybegyűjteni fiaidat, mint tyúk a csibéit, de te nem akartad” (Lk 19,42; Mt 23,37-38).

(18) Amikor tanítványai közül többen már nem azonosulnak vele, kemény beszédnek tartják tanítását, és visszahúzódva tőle, nem járnak többé vele, nem tartóztatja őket, nem megy utánuk, sőt a megmaradtakat is megkérdezi, nem akarnak-e ők is elmenni (Jn 6,60-67).

(19) Amikor azt tapasztalja, hogy ellenfelei a Templomot vásárcsarnokká és rablók barlangjává teszik, azzal reagál, hogy „megtisztítja” a Templomot, akármilyen problematikus is, hogy mi történt pontosan a valóságban (Mk 11,15-17).

Utolsó példacsokorként nézzük meg azokat az eseteket, amelyek már közvetlenül Jézus szenvedéstörténetével kapcsolatosak.

(20) Jézus talán tudta vagy sejtette, hogy valamelyik tanítványa (talán azt is, hogy Júdás) árulásra készül (de az is lehet, hogy ez csak az evangélisták utólagos beállítása); ha így volt, akkor érdekes lehet, hogyan viszonyult ehhez a tanítványához. – Márk szerint Jézus diszkréten figyelmeztette Júdást: „Bizony mondom nektek, egy közületek elárul engem” (14,18). Amikor pedig Júdás az elfogó csapat élén megérkezik, Máté szerint Jézust azt kérdezte tőle: „Barátocskám, miért jöttél” (26,50), Lukács szerint pedig: „Júdás, csókkal árulod el az Emberfiát” (22,48)?

(21) A kivonult fogdmegekhez (de valószínűbb, hogy kihallgatása során a főpapokhoz, vénekhez és írástudókhoz, vö. Mk 14,53) így szól: „Mint valami rabló ellen, úgy vonultatok ki kardokkal és dorongokkal, hogy elfogjatok. Naphosszat együtt voltam veletek a Templomban, mégsem fogtatok el” (Mk 14,48-49). Amikor pedig Péter karddal közéjük vág, leállítja: „Tedd vissza hüvelyébe kardodat” (Mt 26,52); hasonlóan szól Lukácsnál a tanítványokhoz: „Hagyjátok abba” (22,51)!

(22) Ami a legfőbb vezetőkkel, mondhatnánk úgy is, legfőbb ellenségeivel szembeni viselkedését illeti, az meglehetősen egységes: Kaifás, a főpap vádjaira csak annyit felel: „Te mondtad” (vagyis: ez a te véleményed), majd: „Látni fogjátok az Emberfiát, amint az Erő jobbján ül”. Pilátus vádjára is csak azt feleli: „Te mondtad”, és többé nem válaszol. Heródest pedig még ennyire, egyetlen egy szóra sem méltatja (Mk 14,60-62; 15,2-5; Lk 23,9).

(23) Az őt szájon vágó pribéket oktatni kezdi: „Ha rosszul szóltam, bizonyítsd be a rosszat, de ha jól, miért ütsz engem” (Jn 18,23).

(24) Kínzását, kicsúfolását és keresztre feszítését némán tűri (Mk 15,16-19.20-37), ami ellenségeit illeti, egyetlen mondata van (Lukács szerint): „Atyám, bocsáss meg nekik” (23,34).

Hogyan összegezhető mindez? Az ellenséges megnyilvánulásokkal szemben a következő válaszmagatartásokat figyelhetjük meg Jézus részéről: elszomorodik, haragosan végignéz rajtuk, csodálkozik, válaszadását feltételhez köti, szellemileg lehetetlenné teszi őket (adópénz, feltámadás, Dávid fia), szembesíti őket belső mivoltukkal (prófétagyilkosok), többször nem is válaszol, sőt egyszerűen faképnél hagyja őket, tanítványait óvja az ellenség szellemiségétől, önigazoló beszédeket tart, neki hátat fordító tanítványait nem tartóztatja, nem megy utánuk; sírva fakad, elpanaszolja bánatát – és van még egy reakciója, mégpedig a leggyakoribb: az ellenséges megnyilatkozásokra tanítással, fölvilágosítással felel, de az egyúttal mindig a saját felfogását és eljárását igazoló tanítás is.

Mi a tanulság mindebből? Szerette-e Jézus úgy az ellenségeit, ahogy másoktól megkívánta az ellenségszeretetet? „Jobb belátásra tért-e?” Elment-e kétannyira, mint amennyire kényszerítették?A bántás egyszerű elviselésén túlmenően tett-e még valami többlet jót is ellenségeinek?

* * *

Valakiknek úgy tűnhet az első rész esetismertetéseiből, hogy a felsorolt példák mind azt bizonyítják: Jézus nem szerette az ellenségeit, legalábbis a saját maga által felállított normával ellentétes módon viselkedett, mert a bántásokat eltűrte ugyan, de ezen túlmenően nem tett nekik semmi „többlet jót”. – Az első részben szándékosan az esetek tárgyszerű bemutatására korlátozódtam, az egyes esetekben látható jelenségeknek nem hatoltam a mélyére, sem következtetéseket nem vontam le. Most mind a kettőt igyekszem megtenni. Menjünk ismét végig a felhozott példákon. Külön-külön vagy csoportba foglalva mindegyikhez fűzök néhány megjegyzést, és még a végére is marad egy-két általános tanulság.

a) Összesen 24 példaesetet soroltam föl, amelyek persze több mint 24 jézusi reakciót tartalmaztak, hiszen egy-egy esetben két-háromféle reakciót is megfigyelhettünk. Mindenesetre ha valaki alaposan végiggondolta az egészet, rájöhetett, hogy a 24-ből nem kevesebb mint 17 (!) esetben Jézus tanítással reagált az ellene irányuló ellenségeskedésre (1, 2, 5, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 15, 16, 21, 23, valamint 4, 6, 19, 20). Azt állítom, hogy (döntően) éppen ebben a tanításban nyilvánult meg az általa ideálként megfogalmazott ellenségszeretet, konkrétan: (részéről) ez volt az a „többlet jó”, amit a bántások eltűrésén túlmenően megkívánt. Vagyis az elviselésen túl adott még valami jót is az ellenségeinek, méghozzá a tőle telő legnagyobb jót, hiszen ő elsősorban mégiscsak Tanító volt, azt adta tehát, amihez a legjobban értett: a világos tanítást, útmutatást. De hogy ez nemcsak szubjektíve az a bizonyos „többlet jó”, hanem objektíve is, kiderül akkor, ha tudatosítjuk, hogy tanításával a legtöbbet adta ellenségeinek, amit bárki is adhatott volna: oktatásával (ami persze tekinthető olykor kioktatásnak is) ellenségei számára is megadta azt a lehetőséget, hogy rátalálhassanak az Isten országába vezető útra, azaz megszabadulva saját gonoszságuktól, rátérhessenek a jóság útjára, és ezzel az igazi emberség és a harmonikus élet útjára. Újból és újból kísérletezett ezzel, bár kétségtelenül vannak olyan esetek, amikor megelégelte a kísérletezést, és akár szó szerint, akár átvitt értelemben, egyszerűen faképnél hagyta őket. (A 17-ből 1 alkalommal jegyeztem meg [11: Jn 7., 8. és 10. f.], hogy Jézus tanítása önigazolás volt, bár ezt sok más esetben is el lehetne mondani. Az önigazoló szándék azonban egyáltalán nem zárja ki az előbb elmondottakat.)

b) Folytassuk ezekkel a vizsgálatot. A 24 esetből 4 tartozik ide (6, 7, 14, 22), de mivel az utolsó három alesetet tartalmaz, mondhatjuk azt, hogy 6. Ezek közül az első kettő (Mk 8,11-13; Jn 10,36) olyan, hogy a faképnél hagyást azért rövidebb-hosszabb tanítás előzte meg, a harmadik esetben (Lk 9,51-56) tulajdonképpen nincs is szó konkrét otthagyásról, hiszen konkrétan és személyesen (feltehetően) nem is találkozott azokkal a szamaritánusokkal, akik nem akartak nekik szállást adni (mellesleg arról, hogy milyen „klasszikus módon” gyakorolta az ellenségszeretetet a szamaritánusok iránt, az evangéliumok elégségesen tanúskodnak, pl. Lk 10,30-37; 17,11-19; Jn 4,7-26). A negyedik esetbe három „alpont” tartozik: hallgatagsága Kaifás (Mk 14,60-62), Pilátus (Mk 15,2-5) és Heródes előtt (Lk 23,9). Az első két esetben nincs is szó teljes hallgatásról, Kaifás még kap is minimális tanítást, de nem nehéz belátni azt sem, hogy ebben az esetben, valamint Pilátus előtt is már értelmetlen lett volna Jézus részéről hosszasabb tárgyalásokba bocsátkozni. Heródes számára pedig csak jó cirkusz volt az egész (ld. Lk 23,8), mit mondhatott volna neki? Akár még azt is mondhatnánk: hallgatagsága volt a „többlet jó”, hiszen minden szavával csak „megszégyenítette” volna (őket).

c) Van még egy hasonló eset, amikor válaszát feltételhez kötötte (10: Mk 11,28-33). „Miféle hatalommal teszed ezeket?... Kérdezek valamit... Ha válaszoltok, én is megmondom...” Azt, hogy valaki Isten küldötte-e vagy álpróféta, mindenkinek saját magának kell eldöntenie. Helyette, „kívülről” nem lehet. Ha tehát a farizeusok és törvénytudók azt mondják, hogy nem tudják, Istentől volt-e János keresztsége vagy sem, akkor Jézus hiába mondana nekik bármit is, úgy sem használna, nem vinne előrébb a köztük lévő konfliktus feloldásában; ezt a lépést nekik kellene megtenniük, azaz nekik kellene eldönteniük, mit is gondolnak. Mi mást tehet Jézus, mint hogy nem mondja meg nekik, milyen hatalommal (= megbízással) cselekszik. Mellesleg nem nehéz rájönni, hogy még a válasz megtagadásában is ott van a tanítás: „Olyan kérdésről van itt szó (ti. hogy miféle hatalommal cselekszem), amit magatoktól kell eldöntenetek.”

d) Az előzőhöz nagyon hasonló kategóriába tartozik Jézusnak az a reakciója, amely a 24-ből 2 esetben fordul elő (9 és 20: Lk 11,37-52, ill. Mk 14,18; Mt 26,50; Lk 22,48), nevezetesen hogy szembesíti ellenfeleit, ellenségeit önmagukkal, az első esetben a farizeusokat és törvénytudókat, a második esetben Júdást. Itt voltaképpen elmondhatjuk ugyanazt, amit az a) pontban; egyrészt azért, mert ez a szembesítés tanítással történik, másrészt azért, mert a célja ugyancsak az, hogy föltárja a címzettek előtt a megtérés útját. Kétségtelen, hogy kissé drasztikus(nak nevezhető a finomkodók részéről) gyógymód az effajta szembesítés, de szándéka és célja kétségtelenül a gyógyítás, és talán még az is igaz, hogy Jézus csak akkor alkalmazza ezt, amikor a szelídebb módszerek hatástalanok. Nem „többlet jóság”-e, ha valaki az ellenségeskedésekre gyógyítási kísérletekkel válaszol? Júdás esetében ez még nyilvánvalóbb: Jézus jósága töretlen marad iránta azután is, hogy sejti, vagy talán tudja is, hogy el fogja árulni őt.

Különben érdemes még ide venni azt az esetet (23: Jn 18,23), amely talán a legjobban szemlélteti azt, amit itt mondani akarok, mégpedig amikor az Annás főpap előtti kihallgatáson Jézust szájon vágja egy pribék, akit ő erre szintén oktatni kezd: „Ha rosszul szóltam, bizonyítsd be a rosszat, de ha jól, miért ütsz engem?” Köztudomású, hogy a vádlottnak, ha jót akar magának, egyetlen helyes magatartása lehet a kihallgatáson, mégpedig hogy mindenre azt mondja: „Igenis!” Minden ezzel ellenkező megnyilvánulással csak ront a helyzetén, és újabb pofonokat provokál ki. Jézus azonban nem önmagának akart jót, hanem ez esetben az őt verő pribéknek (s ezen az sem változtat, hogy egyúttal síkra száll saját emberi méltóságáért!): Oktató kérdésével föl akarta rázni abból, hogy rutinszerűen („öntudatlanul”) viselkedjék, el akarta gondolkodtatni a valóban helyes viselkedésről, és ezzel meg akarta nyitni számára az utat ahhoz, hogy esetleg rádöbbenjen, mit csinál, és változtatni tudjon humánusnak éppen nem nevezhető magatartásán (nemcsak itt és most, hanem egyáltalán, ti. ami a pribéki foglalkozást illeti...). Tehetett volna-e több és nagyobb „többlet jót” szerencsétlen ellenségének?

e) Jézus legdrámaibb ilyen jellegű (szembesítő és fölrázó) megnyilvánulása azonban kétségtelenül a jeruzsálemi Templom „megtisztítása” volt (Mk 11,15-17). Felejtsük el a közkeletű elképzelést arról, hogy korbáccsal verte ki a kereskedőket; egyrészt mert ilyesféléről csak János evangéliumában esik szó, másrészt mert valójában ott sem emberekre vonatkozik, hanem az állatokra (Jn 2,15). Nem tekinthetjük hitelesnek Márk közélését sem, hogy a pénzváltók asztalait és a galambárusok állványait felborogatta; egyrészt azért, mert semmi alapunk nincs azt feltételezni, hogy Jézus bármikor is erőszakot alkalmazott volna, másrészt azért, mert még a legerőszakosabb leírást adó János-evangélium is azt írja: „A galambárusokhoz pedig így szólt: Vigyétek el innét ezeket! Ne tegyétek Atyám házát vásácsarnokká” (2,16)! Elég tehát annyit mondanunk: egyszeri esetről van szó, tanítás kíséri, Jézus konkrét ellenségei itt nem is a pénzváltók és galambárusok, hanem a templomi üzemet működtető papság, és még azt is feltételezhetjük, hogy az indulatot ugyan nem nélkülöző, de szándékos prófétai gesztussal állunk szemben, amellyel megpróbálta fölrázni az illetékeseket.

f) Egy alkalommal (3: Mk 3,1-6) azt olvassuk, hogy Jézus „haragosan végignézett” ellenségein. Tagadhatatlan: harag volt a szívében. (Egyébként a D és egyéb kódexek szerint akkor is, amikor egy leprás térdre borult előtte mint valami isten előtt: Mk 1,40-41.) Csakhogy. Ugyanott azt is olvassuk, hogy Jézus elszomorodott szívük keménységén, tehát az ellenfelei miatti (elleni?) haraggal együtt az irántuk érzett részvét is megvolt benne (a görög szövegben: „együtt szomorkodott” szívük keménysége miatt): sajnálta őket, hogy teológiájuk miatt a szívük „kiszáradt”, kemény és kegyetlen lett. Pár pillanattal korábban szelíd szavú tanítással próbált is segíteni rajtuk, egy gyermekien könnyű kérdéssel igyekezve „fölébreszteni őket” (már megint a tanítás...!): „Szabad-e szombaton jót vagy rosszat tenni, életet menteni vagy megölni?” Hiába. Azok hallgattak. Erre jön a részvéttel keveredett harag.

Mellesleg érdemes nem megfeledkezni arról sem, hogy a harag, a düh és az agresszió (nem erőszakot mondok!) teljesen normális emberi jelenségek, s akinél ezek sosem tapasztalhatók, az beteg (vagy kiváló képmutató), és hogy a lélektan igazolt tapasztalata szerint aki (megfelelő módon) nem éli ki ezeket az érzelmeket, indulatokat, hanem „elfojtja” őket, az testi-lelki értelemben beteg lesz. Az tehát, hogy Jézus képes volt fölbosszankodni ellenségei keményszívűségén, tudott dühös és haragos lenni, számomra csupán annak a bizonyítéka, hogy normális ember volt: sem nem beteg, sem nem képmutató.

g) A 24 esetben a harag mellett egyéb érzelmeket és indulatokat is említettem (3, 4, 17), de gondolom, azokhoz nem kell kommentárt fűznöm, mivel senki sem képzeli, hogy ellentétben állnak a jézusi mérce szerinti ellenségszeretettel: nevezetesen az imént is említett szomorúság (Mk 3,5), a csodálkozás (Mk 6,6), a sírás és fájdalmának elpanaszolása (Lk 19,41-42; Mt 23,37-38).

h) Mielőtt az utolsó (két mozzanatot is tartalmazó) esetre rátérnénk, még egy fontos helyzetet kell megnéznünk (18), azt, hogy amikor tanítványai közül többen már nem azonosulnak vele, kemény beszédnek tartják tanítását, és visszahúzódva tőle, nem járnak többé vele, nem tartóztatja őket, nem megy utánuk, sőt a megmaradtakat is megkérdezi, nem akarnak-e ők is elmenni (Jn 6,60-67). Miért nem tartóztatja őket, miért nem megy utánuk?

Két dolgot érdemes itt tudatosítanunk. Az egyik: Nem egy, és nem is két-három beszélgetés után reagált így, hanem (valószínűleg) éveken át tartó sok-sok beszélgetés, őket megnyerni akaró próbálkozás után. Jézus úgy láthatta: nincs értelme tovább próbálkozni. Ha az addigiak nem bizonyultak elégnek, hogy lássák, miről van szó, és dönteni tudjanak, jobbra vagy balra, miért indították volna meg őket a továbbiak? A másik: Akiben valódi szeretet van, az sosem erőlteti rá magát a másikra, hanem mindig meghagyja partnere szabadságát. Az elválás szabadságát is. „Ti is el akartok menni?” Akkor menjetek békével! A szabadságnak ez a biztosítása önzetlen szeretetből fakad, és ez az a bizonyos „többlet jó”: nemcsak elviseli, hogy otthagyják, nem is felel zsarolással (sem fizikaival, sem érzelmivel), hanem „szabad lábra helyezi” őket. (Jézus különben sem valami leértékelt, olcsó barátságot akart tanítványaival, ezért máskor is világosan megmondta nekik: „Ha megteszitek, amit elvárok tőletek, akkor a barátaim vagytok”: Jn 15,14. Persze lehet, hogy ez nem egyeztethető össze valakinek a barátságfogalmával, de ez más kérdés.)

i) Lássuk még az utolsó esetet (24): Az, hogy kínzását, kicsúfolását és keresztre feszítését némán tűri (Mk 15,16-37), felteszem, nem mond ellent az ellenségszeretettel kapcsolatos tanításának, és talán nem is várjuk el tőle, hogy a fához szögezve még valami „többlet jót” tegyen. De megteszi. Imádkozik ellenségeiért. A legjobbat, a legtöbbet kéri számukra Istentől: a bocsánatot (Lk 23,34).

Végül ismét fölteszem a kérdést: Mi a tanulság mindebből? Most válaszolok is rá. Szerette-e Jézus úgy az ellenségeit, ahogy másoktól megkívánta azt? A válaszom határozott igen.

Ami azonban azt a kritikus „többlet jót” illeti, két vonását szeretném még megemlíteni. Az egyik egy „passzív”, a másik egy „aktív”; de egyik sem hivalkodó, ezért ahhoz, hogy meglássa őket az ember, szemre van szükség; annál fontosabbak azonban. – A „passzív”: Jézus „nem engedett” az ellenségeinek, nem tért „jobb belátásra”, nem vont vissza semmit, nem is módosította a tanítását (akár úgy is mondhatnánk: „nem alázkodott meg”), még „a békesség kedvéért” sem. És ezzel nagy-nagy jót tett nekik (hogy azok nem díjazták, más kérdés): nem tévesztette meg, nem vezette félre őket, nem keltette bennük azt a tévhitet, hogy jó úton járnak, és éppen ezáltal (is) nyitotta meg és tartotta nyitva számukra azt a lehetőséget, hogy belássák tévedésüket, és megtérjenek (vö. ismét az a) pontban mondottakkal). – Az „aktív”: Nem vette a kalapját, nem menekült el, még akkor sem, amikor már az életére törtek, hanem odaadta nekik (is), értük (is) a legtöbbet, amit csak adhatott, az életét. Először „apránként”, az örökös üldöztetés szorongatásaiban, majd a végén „egyben”, a kereszten.

Ezzel azonban még nem értünk a lehetséges tanulságok végére. Ezek közül csak egyet szeretnék kiemelni: Nem haszontalan dolog, ha az ember egyszer tisztázza, mi is az a szeretet. Nem akarom most kifejteni, csak az elmondottak alapján szeretném megjegyezni, hogy mi biztosan nem az. Nem ideálnélküliség, nem szűklátókörűség, nem határozatlanság, nem a céltudatosság hiánya, nem identitás-zavar, nem csöpögés, nem bájolgás, nem „a lehetőségek” bárgyú és gyáva „tudomásul vétele”, nem megalkuvás, nem a hamis béke kergetése, nem langyos közöny, nem a bőrünk mentése, nem olyasmi, ami kizárja a haragot vagy a fájdalom-okozást, nem a hibátlanság értelmében vett tökéletesség, nem...

Tréfa, humor és irónia Jézus életében

Josef Heer, Karl Herbst és Louis Kretz

nyomán és az ő tiszteletükre

„Egy keresztény ne nevessen! Jézus sem nevetett” – vélte egy múlt századi német teológus. A keresztény művészet is mindmáig csak komolynak, fenségesnek vagy jóságosnak ábrázolta Jézust – nevetve mindenesetre soha.
Pedig a nevetni tudásra fokozottan szükségünk lenne manapság, amikor az egyik legelterjedtebb betegség a „problematitis”, amelynek tünetei abban állnak, hogy az érintett úgy látja, tehetetlenül ki van szolgáltatva a problémáknak, elveszíti az örömöt, és nem tud többé szívből nevetni.
Szerencsére van gyógyszere ennek a betegségnek: a humor! Hiszen a humor olyan nevetés, amely még a problémáknak – és a szenvedés más formáinak – terhe alatt is lehetséges. Nem mintha a humor feltétlenül megoldaná a problémákat. Valami mást „old”. Hogy mit, azt a következő tréfás történet írja le. Egy idősebb úr már tíz éve súlyos reumában szenved. Elmegy orvosához, aki régóta kezeli. „Doktor úr”, mondja a beteg, „már nem bírom ezt a reumát.” Mire az orvos így vélekedik: „Maga is tudja, hogy mindent kipróbáltunk: masszírozást, kenőcsöket, tablettákat, kúrákat – és különösebb sikert nem értünk el. Felírhatok magának még egyszer egy iszapkúrát. De ha megint nem használ, akkor önnek már csak a humorkúra segít.”
A humor tehát nem oldja meg magukat a problémákat, vagy legalábbis nem közvetlenül, de feloldja a görcsös kötődést a problémákhoz, tehát éppen a problematitiszt; megváltoztatja viszonyulásunkat a problémákhoz, megszabadít attól, hogy azok bénító módon fölénk kerekedjenek, és ezáltal sokat elvesz nyomasztó súlyukból és végzetszerűségükből. Közvetve abban is segít, hogy „megoldásokat” találjunk a problémáinkra, még ha többnyire csak ideiglenes és gyakorlati megoldásokat is; mindenekelőtt azonban arra tesz képessé, hogy együtt tudjunk élni a megoldhatatlan problémákkal.
Persze a humor fogalmát itt nem a hétköznapi „vicc, tréfa” értelemben használjuk, tehát bármire, ami nevetésre ingerel, hanem az Otto Julius Bierbaum által meghatározott szűkebb értelemben: Humor az, amikor az ember „mégis” nevet... Tehát a humor az a képesség, hogy az ember „mégis”-nevetéssel méregtelenít, és ezáltal egzisztenciálisan legyőz egy ellenére lévő helyzetet.
A humornak különböző fajtái vannak, például az életművész vagy a fatalista humora. A hívő ember a humor egy sajátos formájára bukkanhat, a „hit humorára”. Ezt az találja meg,

· aki érzékeny (vagy azzá válik) arra, ami boldogító az életében;

· aki megtanulja az őt nyomasztó bajt annak nagyobb távlatába integrálni, ami őt most is pozitívan hordozza és örömmel képes eltölteni (azaz a saját hite);

· aki ily módon viszonylagossá teszi szorultságát (depresszióját), és

· aki ezáltal újból nyitottá válik arra, ami megmaradt boldogítónak, úgyhogy a meglévő baj ellenére képes fölnevetni.

A hit e humorában az az alapfok, amikor valaki el tudja kerülni a megkeseredést, és eljut a bizakodás és a higgadtság állapotára. A felsőfok pedig a felszabadult felnevetés az új és új viszonylagosító integrálás és az öröm újra megtalálása után.
Jézus fölszólította hallgatóit arra, hogy tanuljanak tőle (Mt 11,29). Miért ne tanulhatnánk tőle humort is?
Persze az evangéliumok sehol sem írják, hogy Jézus nevetett volna. De azt sem írják sehol, hogy volt haja. Vajon arra következtethetünk-e ebből, hogy golyófejű volt? Az evangéliumok hallgatása tehát arra utal, hogy csak közvetve találhatunk rá Jézus humorára, egyfajta nyomolvasás segítségével, amely értő és beleérző értelmezéssel dolgozik.
Mindenesetre nem nehéz fölfedezni Jézus alakjának jellegzetes vonásait, és ezek közé tartozik az életöröm is. Ez egész magatartásában megmutatkozik. Hiszen Jézus minden más volt, csak aszkéta nem. Vendégségeken, lakomákon vesz részt, és szemel láthatóan oly gyakran, hogy ellenfelei szitkot gyárthatnak ebből: „... ez a zabáló és piáló, a vámosok és a bűnösök barátja” (Mt 11,19). De hát Jézus már názáreti programbeszédében is az Izajás próféta által meghirdetett öröm követeként értelmezte önmagát: „Az Úr küldött engem, hogy jó hírt vigyek a szegényeknek..., az öröm olaját a gyászruha helyett, ujjongást kétségbeesés helyett” (Iz 61,1-3; Lk 4,18-19).
Örömének legmélyebb forrása kapcsolata az Atyával: „Abban az órában Szentlélekkel telten, tele örömmel, felkiáltott: Áldalak téged, Atyám...” (Lk 10,21). Örömének másik forrása pedig az emberek iránti, istenkapcsolatából fakadó szeretete.
S ha üzenetét később egyszerűen „jó hírnek” (örömhírnek) lehetett nevezni, akkor lehetetlen, hogy a hírnök az ellenkezőjét élte volna.
Hogy Jézus humorát miképpen tehetjük magunkévá, abban segíthet a „magától növő vetés” példabeszéde (Mk 4,26-29), amelynek főbb gondolatait így lehetne megfogalmazni:

· A mag mégiscsak Istentől van. Isten minden ellenvetés és kétség ellenére működik, és általunk is építi országát.

· A magot ma is el kell vetni. Ha – mint a példabeszédbeli paraszt – hagyjuk, hogy Isten igénybe vegyen erre, akkor új fényben látjuk magunkat és életfeladatunkat. Isten általunk akarja felhívni önmagára más emberek figyelmét is. Ez az elmélyült önazonosság alkotja az integrálás központi vonatkozási pontját.

· A mag csak lassan növekszik. Nem kíván-e ez olyan higgadtságot, amelyet hagynunk kellene, hogy erősen hasson ránk az integrálásban?

· Egyszer eljön az aratás. A hit bizakodása ez a jövőt illetően. Ha Isten elkezdett valamit az emberiséggel, akkor véghez is fogja vinni (vö. Lk 14,28-30.31-32). (Ezeket a gondolatokat – kibővítve másokkal – a magvetőről szóló példabeszéd is tartalmazza, Mk 4,1-9).

Ha meggyőződéssel valljuk ezeket a tételeket, akkor szembesíthetjük velük a gondokat és bajokat, s e szembesítés révén a gondok és bajok mindinkább veszítenek a fejünket és szívünket uraló hatalmukból, és létrejön egy bizonyos higgadtság; az az „elkötelezett higgadtság”, amely megteszi, ami lehetséges, és a többit ráhagyja arra az Istenre, akinek gondolatai és útjai mások, mint a mieink (Iz 55,8).
Ez a higgadtság – amelyet az „elaludni tudó” paraszt személyesít meg a példabeszédben – azután képessé tesz arra, hogy újból nyitottá váljunk arra a sok boldogító dologra, ami az életünkben és a hitünkben adva van. Ezért tudunk a sok megoldatlan – sőt talán megoldhatatlan – probléma ellenére nevetni. És éppen ezt hívjuk a hit humorának
A Jézus humorát tárgyaló fejezetnek elébe állítunk egyet Jézus „tréfáiról”, majd csatlakoztatunk hozzá egyet Jézus iróniájáról. (Nehéz a három „műfajt” élesen elválasztani: egyik vagy másik példa kerülhetett volna az itteni beosztástól eltérő kategóriába, vagy éppenséggel két, esetleg három kategóriába is.)

1. Tréfa

A „tréfa” szót most egészen sajátos jelentésben használjuk. A „tréfálkozás” adományával megáldott ember örül annak, ha ötletgazdag találékonyságát szavakban (vagy tettekben) kijátszhatja; újból és újból ösztönzést érez arra, hogy egy gondolatnak meglepő módon adjon alakot. De találmányain nem tépelődik; ellenkezőleg, éber lélekjelenlétének az a jele, hogy villámgyorsan észreveszi a merész kifejezésmód alkalmát. Egyfajta művészet ez, amely egyedülállóan jelent meg Jézusban, lénye legmélyében gyökerezve. És éppen mivel oly mélyen gyökerezik, kibontakozásának nem feltétele a jó hangulat véletlene. Merész és meglepő szava kétségtelenül gyakran fakad lelkesedésből, de sűrűn felháborodásból, haragból, sőt olykor keserűségből; egyszer a csúfolódás, máskor a gúny vagy az irónia hanglejtésével; merész és „tréfás” szava nem is kell, hogy mindig nevetést váltson ki a hallgatóból.
Azt mondhatjuk tehát: ez a fajta „tréfálkozás” egyfajta adomány, tehetség – és nem ennek az adománynak, tehetségnek a terméke. Ha mégis magát a „terméket” akarnánk valahogy meghatározni, azt mondhatnánk: A jézusi értelemben vett „tréfa” egy gondolat meglepő és szellemes formába öltöztetése; tréfás megállapítás, kérdés vagy felszólítás, amely meghökkentően és váratlanul fején találja a szöget, és ezáltal sokkol. – Lássunk ezekből egy csokorra valót!
a) A teve és a tű foka (Mk 10,17-27). – Jézus megkedveli a gazdag ifjút, ezért megmutatja számára a továbblépés útját. Már ennek a megfogalmazása is milyen meglepő, milyen paradox: „Egy dolog hiányzik neked: ajándékozd el mindenedet!” („Egyet nem birtokolsz még: a birtoklás-nélküliséget!”) S amikor a gazdag ifjú képtelennek bizonyul a felvázolt út megtételére, akkor Jézus – keserűségében?, csalódottságában? – rátalál erre a groteszk és hallatlanul merész, és mégis csupán a valóságot kifejező képre: „Könnyebb átmenni a tevének a tű fokán, mint a gazdagnak bejutni Isten országába.” (Nem is csak: „Olyan nehéz a gazdagnak, mint...”, hanem: „Könnyebb a tevének...”) S ez így van: Az ember nem juthat be „Isten országába”, Isten világába, azaz oda, ahol az isteni magatartás érvényesül („uralkodik”, vö. „Isten Uralma”), amíg úgy össze van nőve a birtokával, mint a teve a púpjával; hiszen egymást szerető lények közösségében lehetetlen azt mondani: „Ez a dolog – legyen az egy termelőüzem vagy az utolsó darab kenyér – kizárólag számomra létezik, számotokra nem!” Aki még így gondolkodik és eszerint cselekszik, az egyszerűen kívül áll Isten világán, amelyben a kölcsönös ajándékozás isteni játéka a rend; a magántulajdon csomagjaival oda nem lehet bejutni, csak tulajdonjog nélkül; vékony, csomótlan fonálként – át a tű fokán.
b) Vágd le a lábadat (Mk 9,43-47)! – Azt mondják, ha a róka a mancsát becsípő csapdába esik, nem várja be a vadászt, hanem lerágja a mancsát, hogy legalább sántikálva tovább élhessen. Az élet töretlen akarásával párosult ösztönös okosságnak ezt a szellemes képét használja fel Jézus egy magasabb rendű igazság szemléltetésére, minthogy itt a puszta biológiai létnél magasabb rendű, „Isten országabeli”, azaz szeretet-élet a tét: „Ha az (egyik) lábad csapdában tart, vágd le! Jobb számodra az életre jutni, ha sántikálva is, mint mindkét lábad birtokában (ez egyúttal leheletfinom irónia!) a gehennára (= a holtak gödrébe) vettetned!” Azaz: Jobb számodra, ha határozottan elveted azt, ami az Isten országába jutásban (= a szeretet szerinti viselkedésben) (meg)akadályoz, legyen az az anyagiakhoz, a sikerhez, a hagyományhoz vagy éppen a puszta biológiai életedhez kötődés, mint ha ezek teljes birtokában elveszíted az Életet!
A csapdába csípett láb képe egyúttal kizárja az aszketikus félreértést: Értelmetlen lenne szükségtelenül levágni a lábunkat, azaz ha enélkül is tovább tudnánk élni. Ugyanígy értelmetlen lenne például megvetni a föld javait azért, hogy böjtöléssel kiérdemeljük a mennyországot. Vidáman enni és inni – nagyon is jézusi dolog. De ha „mellettünk” éhezik valaki, akkor le kell mondanunk a kenyerünkről és meg kell osztanunk vele; vagy ha a családhoz kötődés lehetetlenné teszi, hogy bevessük magunkat Isten országáért, akkor szakítanunk kell a családdal. (Az eredeti képet az evangélisták bővítették ki a kéz levágásával és a szem kivájásával.)
c) Félbehagyott áldozatbemutatás (Mt 5,23-24). – „Ha adományodat az oltárra viszed, és ott eszedbe jut, hogy testvérednek panasza van ellened, hagyd ott feküdni adományodat az oltár előtt, és siess, hogy előbb kiengesztelődj testvéreddel...” Meghökkentő felszólítás, mert szó szerint véve valami lehetetlent és hallatlant kíván. Hiszen mégsem hagyhat ott egyszerűen az ember egy leölt bárányt a jeruzsálemi templom oltára előtt, hogy közben elintézzen egy másik, talán nagyon hosszadalmas ügyet (esetleg egy galileai utazással egybekötve); mire visszaérne, igencsak bűzlene az a bárány... Még nagyobb súllyal esik latba, hogy egyszerűen tilos a megkezdett kultikus cselekményt félbeszakítani („az istentisztelet = istenszolgálat előbbre való az emberszolgálatnál”). Mégis, milyen találóan fejezi ki Jézus ezzel a felszólítással, hogy az Istennel való kiengesztelődéshez csak a testvérrel való kiengesztelődésre van szükség, semmi másra; kultikus engesztelő áldozatra sincs, amelyet az ember a felebarátját megkerülve akarna Istennek felkínálni. (Az „adomány”, az istentisztelet esetleg lehet azután a megtörtént – emberi – kiengesztelődés jele: „Azután bemutathatod adományodat.”)

Ugyanezt az igazságot képviseli hasonlóan paradox másik felhívása: „Ha már felálltatok a (közös) imádsághoz, előbb bocsássatok meg, ha panaszotok van valaki ellen – hogy Isten, a ti Atyátok nektek is megbocsássa bűneiteket” (= mert csak így bocsátja meg; Mk 11,25).

d) Böjtös lakodalom (Mk 2,18-19)? – Keresztelő János köre és a farizeusok szigorúan böjtöltek. De ennek a böjtnek a motívuma nem a lemondás volt az éhezőkkel osztozás érdekében, még csak nem is a normális önfegyelem, amely szükséges ahhoz, hogy egészségesek maradjunk (vagy azzá váljunk), vagy embertársainknak szolgálhassunk. Ez kultikus és aszketikus böjtölés volt, kifejezendő részben a szomorúságot amiatt, hogy Jahve elfordult s távol van népétől (annak bűnei miatt), részben engesztelésül, hogy ismét forduljon vissza hozzá. Viszont Jézus azt élte meg, hogy Isten nagyon is jelen van, ráadásul nem mint haragos Bíró (ahogyan Keresztelő János hirdette!), hanem mint szerető, örömet sugárzó Vőlegény (ahogyan a próféták is beszéltek róla: Iz 54,5; 61,10-11; 62,4-5; Jer 2,2; Ez 16; Oz 2,18), következésképpen semmi ok a kultikus, aszketikus böjtölésre, amint teljességgel értelmetlen lenne az élet legvidámabb ünnepén evés-ivás helyett böjtölni. Ezt a magától értetődőséget fogalmazza meg lefegyverző költői kérdésével: „Böjtölhet-e a násznép, ha egyszer együtt van a lakodalmas házban a vőlegénnyel?” (Még szolidaritásból sem azokkal, akik a mindenkinek szóló – Lk 14,16-17.21-23 – meghívás ellenére kint maradnak, jelen esetben a János-tanítványok és a farizeusok...)
e) Teremtsünk embert a szombatért (Mk 2,23-27)? – A „szombat” körüli konfliktusok hátterében az ószövetségi előírás állt: „Jahve megparancsolta: Hat napon át szabad dolgozni. A hetedik nap legyen előttetek szent, a tökéletes nyugalom napja, szent Jahve számára! Mindenki, aki ezen a napon munkát végez, halállal bűnhődjék. Szombaton még tüzet sem gyújthattok házaitokban” (2Móz 35,1-3). Eszerint a szombatot Isten nem az ember javára rendelte, hanem önmaga tiszteletére. Oly kizárólagosan, hogy az ember legelemibb szükségleteinek is háttérbe kell szorulniuk, például a főzés céljából történő tűzgyújtásnak. És oly szigorúan, hogy Isten a szombat minden áthágását halállal büntetteti. Jézus rádöbbent: Micsoda Isten az ilyen?! (Pontosabban: Micsoda istenkép?!) És szívének bizonyosságában egyszerűen megfordította a logikai sorrendet: „Isten a szombatot teremtette az emberért (persze közvetve: azáltal, hogy az emberek fölismerték a hétnapos ritmus helyességét), és nem az embert a szombatért” (az eredetiben: „A szombat lett az emberért, és nem az ember a szombatért”).
Így, kijelentő módban hagyományozták át ezt a tanítását, de könnyen elképzelhetjük, hogy eredetileg kérdő módban fogalmazta meg (kérdéssel válaszolva a farizeusok kérdésére?). A kérdés formájú válasz még jobban kifejezné talpraesettségét, s egy csipetnyi iróniát is tartalmazna: „Vajon Isten előbb a szombatot csinálta meg a maga tiszteletére, és csak aztán az embert a szombatért (hogy szombaton ne kelljen egyedül tisztelnie önmagát), vagy a szombatot az emberért csinálta?” (Feltevésünkre feljogosít Mk 3,4: „Szabad-e szombaton jót vagy rosszat tenni, életet menteni vagy elpusztítani?” Vagy éppenséggel az előbb tárgyalt kérdés: „Böjtölhet-e a násznép...?”)
f) Akinek vannak fülei (Mt 11,15; Lk 14,35)... – Jézus tréfás, ugyanakkor szellemes, nagy tágasságú és nagy mélységű megjegyzései közül az egyik legkedvesebb: „Akinek vannak fülei, az hallja meg” (Mt)! Amikor kimondja, alighanem kis mosoly suhan át az arcán, amit talán csak szemei felcsillanásán lehet észrevenni. A tréfa abban áll, hogy a felszólítás kifejezetten azokra irányul, akiknek vannak fülei. Eszerint kellene lenniük olyanoknak is, akiknek nincsenek. Egy szórakozott hallgató talán oda is kap oldalt a fejéhez, hogy ellenőrizze, melyik csoportba tartozik. De hát itt mindenki megszólított, hiszen a fül nélküliek csoportja nem létezik (a felszólítás mégis azt a látszatot kelti, mintha léteznék). Tehát mindenkinek szól: „Jegyezzétek meg, amit mondtam!”
E logion azonban más formában is fönnmaradt: „Akinek vannak fülei a hallásra, az hallja meg” (Lk)! Most az feltételeztetik, hogy mindenkinek vannak ugyan fülei, de mintha egyesek hallás céljából rendelkeznének fülekkel, mások meg valamilyen más célból. De minthogy valójában senkinek a fülei nem szolgálnak más célt, a felszólítás szó szerint véve értelmetlen lenne. Értelmet csak annak számára nyer, aki a „hallást” tágabb (átvitt) értelemben fogja föl, nevezetesen: Ne csak arra használd a füleidet, hogy hallj velük, hanem arra is, hogy helyesen hallj; helyesen hallani azonban azt jelenti: megérteni; megérteni viszont azt: megszívlelni.
Jézus e felszólításának – amely ebben a formában valószínűleg az ő találmánya – rendkívüli ötletességét emeli ki az alábbi megfontolás: Mondanivalóját kifejezhette volna két meztelen szóval is: Mindenki hallja meg! De vajon melyiket hangsúlyozná a kettő közül? A legszívesebben mindkettőt, hiszen mindkettőre gondol: Mindenki hallja meg! És: Mindenki hallja meg! De egyszerre két szót hangsúlyozni nem lehet. Viszont a kis tréfa mintegy mellékesen mégiscsak nyomatékot kölcsönöz mindkét alkotóelemnek (ami persze különbözik a hang általi hangsúlyozástól), szinte gondolati nyaklevest adva mindkettőnek. A „mindenki” elem a kis csalás kerülőútján kapja a nyaklevest; az ember egy pillanatra meghökken: „Akinek vannak fülei...” Ki az? Hát éppen mindenki! A „hallja meg” elem másféle nyaklevest kap; mivel a fülek már szóba kerültek, bolondosnak ható magától értetődőség adódik: „Akinek vannak fülei...” Mit csináljon? Hát halljon velük!
Jó néhány ilyen „tréfát” említhetnénk még, de lezárásképpen éppen csak utalunk kettőre: „Isten legalább olyan jó (persze: sokkal jobb), mint a mísz szomszédod” (aki nem akar éjjel fölkelni, hogy kenyeret kölcsönözzön: Lk 11,5-8); hasonlóan: „Isten legalább olyan jó..., mint a gonosz bíró...” (Lk 18,2-5.) – „Mivel akarjátok megfűszerezni a sótlanná vált sót” („Hogy akartok életet lehelni a megmerevedett, halott Tórába”; Mk 9,50)?

2. Humor

A bevezetőben részletesen kifejtettük, mit értünk humoron, ezért itt csak a legtömörebb „meghatározást” idézzük vissza: a humor a „mégis nevetés” képessége. Azt is mondtuk, hogy ennek a humornak a higgadtság, a lelki nyugalom az alapfoka (de ezt a vonását minden „lépcsőfokon” megfigyelhetjük majd, sőt a végén kiderül, hogy ez egyúttal felsőfoka is lehet), ezért egy erre utaló példacsokorral kezdjük idevágó fejtegetésünket.
a) A higgadtság példázatai. – Egészséges ember lévén, Jézus részben csalódottsággal és szomorúsággal reagált elutasítására. Például felpanaszolta: „Jeruzsálem, Jeruzsálem! Hányszor akartam egybegyűjteni fiaidat, mint ahogy a tyúk gyűjti szárnyai alá a csibéit, de te nem akartad” (Mt 23,37). De nemcsak hogy nem akarták, hanem erőszakosan léptek föl ellene: rossz hírbe hozták, fenyegették, üldözték (majd végül megkínozták, keresztre szögezték); keserű tapasztalatait összegzi, amikor azt mondja: „Isten országa erőszakot szenved” (Mt 11,12; Lk 16,16). Másfelől azonban, s úgy tűnik, ez a magatartása volt túlsúlyban, rendkívül meglepő higgadtsággal reagált, amiről számos példabeszéde tanúskodik.
A magvetőről szóló példabeszédben (Mk 4,1-9) tárgyilagosan és panaszos felhang nélkül állapítja meg igehirdetésének veszteségeit: szavainak vetése (nagyobb?) részben a keményre taposott útfélre, köves vagy tövises talajra hull; a többi azonban mégiscsak jó földbe kerül és bőséges termést hoz, s a végén ezt emeli ki Jézus pozitív beállítottsággal. – Tudja, hogy az általa elindított mozgalom olyan kicsi, mint egy mustármag, de nem panaszkodik, hanem bizalommal telve arról beszél, hogy ez a magocska nagy fává nő majd (Mt 13,31-32). – Csak néhány ember csatlakozik hozzá, ő azonban higgadtan abban reménykedik, hogy kovászként fognak hatni (Mt 13,33).
Jézus tehát maga is gyakorolta azt a magatartást, amelyet kifejezetten mintául állít abban a példabeszédében, amelynek nem jelentéktelen mellékszereplője a nem ideges paraszt, aki miután elvetette a magot, nagy lelki nyugalommal tud aludni, mivel tudja, hogy a magban (Istentől kapott) belső termőképesség rejlik (automaté hoz termést; Mk 4,26-29). (Nem véletlenül mondta egyszer kihívóan G. Bernanos: „Isten nem kedveli azokat az embereket, akik nem tudnak aludni” – mert nem hagyja őket a „problematitis”, amelybe nyüzsgésük és bizalmatlanságuk kergeti őket.)
Ezt a magatartást azonban nemcsak tanítani tudta Jézus, hanem „éles helyzetben” (sőt a legélesebbekben) gyakorolni is. Világosan tanúskodik erről viselkedése a viharban (Mk 4,35-41). Ha elbeszélői túlzásnak vélhetjük is, hogy aludt, miközben „a hullámok becsaptak a bárkába, úgyhogy már majdnem megtelt”, mindenesetre rendkívüli nyugalmat kellett árasztania, ha tanítványai – minden tiszteletet félrehagyva – azt kérdezték: „Mester, nem törődöl azzal, hogy elveszünk?” Elképesztő a viszontkérdése a tomboló viharban: „Mit féltek annyira? Hogy lehetséges, hogy még mindig nincs bizalmatok (Istenben)?” Még elképesztőbb, ha meggondoljuk, hogy annak a Jézusnak a szájából, aki tudomásul vette Isten be-nem-avatkozását a világ eseményeibe (vö. Mk 9,31a; Mt 26,39), és aki elutasította a bizonyító csodákat (vö. Mt 16,1-4), ez csak azt jelentheti: „Lehet, hogy bele fogunk fulladni a tóba; de mégsem esnétek pánikba, ha bíznátok Istenben, aki képes arra, hogy három nap múltán (Mk 9,31b) új életre keltsen minket (odaát).” S beleérthette: „Ez a bizalom és a belőle fakadó higgadtság aztán képessé tenne titeket arra, hogy pánik helyett megragadjátok az evezőket.”
b) Istendicséret a sikertelenség közepette (Lk 10,21): „Szentlélekkel telve, teljes örömmel így szólt abban az órában: Áldalak téged, Atyám, mennynek és földnek ura, mert elrejtetted ezeket a bölcsek és okosak elől, és föltártad a kicsinyeknek...” – Sikertelenségét és sikereit egyszerre tárja itt Jézus az Atya elé: az általa hirdetett „jó hír” elutasítását a „bölcsek és okosak” részéről, és elfogadását az „éretlenek”, a kicsinyek: a szegények és műveletlenek részéről. Ez azt mutatja, hogy Jézus képes a sikertelenségeit (is) – amelyeknek jövőbeli végzetes következményeit nem lehetett nehéz kiszámítania (vö. Mk 8,31) – nagyobb összefüggésbe integrálni (ez a „nagyobb összefüggés” jelentheti a most még elutasító „tékozló fiúk” jövőbeli megtérését [vö. Lk 15,4.8.11-24], meg Jézus bizalomteli és bensőséges viszonyát is az Atyához, azt a kapcsolatot, amely képes mindent elhordozni), s ezzel az integrálással viszonylagossá tenni a sikertelenségek miatti fájdalmát, és így ismét képessé válik Isten dicséretére, méghozzá „teljes örömmel” (agalliaein = ujjongani). Mi ez, ha nem „mégis nevetés” – azaz humor? Tanítgatta erre övéit is:
c) „Porlerázás.” – Jézus a békesség (salóm, Mt 10,12) üzenetével küldte szét (Mt 10,5) tanítványait. Ám számítaniuk kellett a visszautasításra is. Mitévők legyenek olyankor, kérdezhették. Jézus eligazítása: „Akkor (már) a ház elhagyásakor rázzátok le a port lábatokról” (Mt 10,14). „Ne cipeljétek magatokkal egy lépést sem azt a piszkot, ami ott rátok tapadt: az ő békétlenségüket, amely a sikertelenség miatti kedvetlenségként és haragként szállt rátok, mint lábatokra a por. Rázzátok le! Ne hagyjátok, hogy a kudarc keserűvé tegyen titeket! Akkor békességetek visszaszáll rátok (Mt 10,13), mint annak idején Noéhoz az első (béke)galamb, amely még nem talált leszállóhelyet (1Móz 8,8), s ti tehermentesen tudtok tovább tevékenykedni.” (Jézusnak e mély humort rejtő béketanítását később a vádolás – Lk 9,5 –, a fenyegetés és a bosszú üzenetévé – Mt 10,14-15 – csavarták ki.) De Jézus ennél nagyobb bajok „humoros” feldolgozására is biztatta hallgatóit:
d) Szerencsés szegények. – „Szerencsétek van nektek, ti szegények – mert Isten országa értetek van itt” (Lk 6,20). A mondás mindkét fele magyarázatra szorul, főképp ha nem akarjuk, hogy kegyetlen gúnyként vagy olcsó vigasztalásként (ópiumként...) hangozzék, hanem azt akarjuk, hogy felfedezhető legyen benne a mélységes jézusi humor.
A szakirodalomban vég nélküli viták folynak arról, kikre gondolt Jézus, amikor „szegényekről” beszélt. Talán a legegyszerűbb és legbiztosabb, ha szavainak folytatását fogjuk fel értelmezésként: „Szerencsések vagytok ti, akik most éheztek..., akik most sírtok” (Lk 6,21), és semmi többet nem magyarázunk bele (tehát például a sírás mögött sem keresünk „magasabb” lelki okokat, hanem egyszerűen a különféle szenvedéseket tartjuk a gyökerének). Az éhezők és sírók szerencséje (és nyomorúságuk „humoros” feldolgozásának forrása) pedig abban áll, hogy Isten országa értük van itt (és ilyen értelemben az „övéké”), konkrétan: hogy ők a jóllakás és a nevetés várományosai. Mi módon? Nem csodák, Isten „fölülről” való beavatkozása révén (ahogy az apokaliptikusok gondolták), nem is erőszakkal (ahogy a zelóták akarták), hanem úgy, hogy megtért emberek – akik Isten országát alkotják, mert Isten ajándékozó lelkülete tölti be őket – megosztják ennivalójukat az éhezőkkel (Mk 6,37a) és orvosolják szenvedéseiket (Lk 10,9) (ahogyan Jézus tanította; ld. még Lk 6,35b). – Persze megjegyezhetjük, hogy a most szóban forgó humor részben feltételes vagy közvetett jellegű, hiszen teljes „működésének” feltételei részben kívül esnek az érintett szegényeken: azokban kell megvalósulniuk, akik Jézus tanítását követik.
A bevezetőbeli meghatározás szerint humor az, amikor az ember „mégis nevet”. Az eddig feldolgozott anyagból is látszik, hogy ez a nevetés (a dolog természetéből fakadóan) azért nem (mindig) könnyed, felhőtlen nevetés, hanem inkább csak mosolygás, derűs mosoly, vagy mint a fejezet lezárásában látjuk majd, még annyi sem, csupán belső béke. A most következő alpontokban azonban kifejezetten hangsúlyos a vidám mosoly vagy éppen nevetés.
e) Igyunk vizet borként! – A jézusi humor egyik legáttetszőbb és legzseniálisabb megnyilatkozását fedezhetjük fel a kánai menyegzőn történtekben (Jn 2,1-10), ha meg tudunk szabadulni a jánosi csoda-magyarázattól, másfelől pedig – beleélve magunkat Jézus szellemiségébe és lelkületébe – kissé szabadjára tudjuk engedni fantáziánkat (ha tetszik: intuíciónkat). Ez esetben a következő parafrázist adhatjuk elő.
Elfogyott a bor. Szegény (!) emberek lakodalmán megesik az ilyesmi, de akkor is – micsoda szégyen! Mit lehet tenni ilyen szorult helyzetben? Jézus már tudja. Megtölteti a hat nagy kőkorsót vízzel, hozat belőle, töltet magának, és kristályos vízzel telt poharát magasba emelve, humoros tósztba kezd, mondjuk így: „Barátaim, mi szükségünk van borra, amikor egy oly nagy úr kínálja nekünk ezt a drága italt?!” Valaki közbekiabál: „És ki lenne az?” Mire ő: „Hát nem ismeritek az ég és a föld, a hegyek és a források nagyszerű Urát, akit Abbának szólíthatunk? Nézzétek, ezt az italt nem kereskedők pancsolták; ezt az Atya ajándékozza nekünk! Ha tudnátok, milyen jó Ő a gyermekeihez!” Megtölteti a vendégek poharát is, és folytatja: „Kérem a násznépet, igyunk arra, ami égen-földön a legjobb (az ifjú párra tekintve): az őrült szerelemre!” Majd hatásszünet után: „Igen, a Teremtőnek az ember iránti megfoghatatlan szeretetére! Egészségünkre!” Felszabadult nevetés terjed szét a vendégek között, s bár egyesek azt gondolják: „Ez bolond! Így nem lehet beszélni Istenről!”, mások olyasmit élnek át magukban, mint a vasfüggöny leszakadása. Ez utóbbiak között van az étekmester, aki kiválóan rezonál Jézus humoros (a bajban is nevető!) hangvételére, és nevetve megfenyegeti őt: „Hé, te! Mindenki előbb a jó bort teszi az asztalra, és csak ha a vendégek már túl sokat ittak, akkor a kevésbé jót. Te viszont egészen mostanáig visszatartottad a jó bort!” És talán arra gondol: „Miért hozod csak most az Isten örömét, amikor népünk már torkig van a Tőle való félelem savanyú borával?”
f) Humor a szitokáradatban. – Az alábbi példacsokor azt szemlélteti, hogyan nyilvánult meg Jézus humora, amikor szidalmazták (őt és tanítványait), ami nem volt ritka jelenség. Idevágó humorának „alapfoka”, hogy mentegetőzés nélkül, higgadtan tudomásul veszi a fejéhez vágott szitkokat és gúnyneveket, aminek bizonyítéka, hogy gondtalanul ő maga idézi őket: „Eljött az Emberfia..., s azt mondják rá: Lám, a falánk és borissza ember, a vámosok és bűnösök cimborája” (Mt 11,19). Vagy: „Ha a házigazdát Belzebubnak csúfolják, mennyivel inkább a családtagjait” (Mt 10,25b). Elég annyit hozzátenni: Belzebub (Beelzebúl) magyarul annyi, mint „A trágya ura”...
A „középfokot” akkor figyelhetjük meg, amikor Jézus nemcsak feszélytelenül idézi a maga és tanítványai gúnynevét, hanem bizonyos értelemben még meg is erősíti, vagy rá is dupláz; persze csak bizonyos értelemben, és ettől lesz reakciója balekség helyett a mély humor megnyilvánulása. Két izgalmas példát is találunk erre.
Az egyik: „Áldalak, Atyám,... mert elrejtetted ezt a bölcsek és okosak elől, de feltártad az éretleneknek. Atyám, jó, hogy így tetszett neked” (Lk 10,21)! A népiosz eredeti jelentése: éretlen, kiskorú, azaz aki még alkalmatlan az önálló gondolkodásra és ítéletalkotásra; a konkrét szövegösszefüggésben ez a Tórával kapcsolatos, tehát annak megítélésével, mi a helyes vagy helytelen Isten előtt; ha pedig felnőttekre alkalmazzák ezt a kifejezést, mint Jézus és tanítványai esetében, akkor nyugodtan fordíthatjuk így: „infantilisek”, vagy kicsit erősebben: „idióták”. „Igen, infantilisek, idióták vagyunk – mondja Jézus; csakhogy Isten éppen az ilyen idiótáknak nyilvánítja ki önmagát és elgondolásait!” S hogy ezt nem valami komor, hanem sokkal inkább nevetős megállapításnak kell elképzelnünk Jézus részéről, azt már az is mutatja, hogy „felujjongása” közben hangzott el.
A másik: „... és vannak olyan eunuchok, akik önmagukat tették eunuchhá az Isten országáért” (Mt 19,12). – A kasztráció szigorúan tilos volt Izraelben; olyan rémség, amely kultikusan tisztátalanná tett, azaz gyakorlatilag kizárt Izrael közösségéből (5Móz 23,2). Az „eunuch” tehát durva szitoknak számított. Jézus minden bizonnyal erre a szitokra reagál idézett mondásában; kár, hogy nem jegyezték föl nevetését és szavainak dallamát: „Nyilván eunuchok vagyunk (tanítványaim és én); sőt rosszabb a helyzet: Mi tettük azzá magunkat! Csakhogy — az Isten országáért! Aki ugyanis elköteleződik Isten országa mellett, az nemcsak szüleit, testvéreit, gyerekeit (vö. Mt 12,36-37; Lk 9,59-60; Mk 3,31-35) nem szeretheti már mindenekfölött, hanem feleségét sem (vö. Mt 19,29; Lk 18,29). Igen, ebben az értelemben házasságra alkalmatlanná teszi magát, és kiteszi magát annak, hogy eunuchnak fogják szidalmazni. (Mondani sem kell, hogy mindennek semmi köze a cölibátushoz!)
A szóban forgó humor „felsőfoka” pedig az, amit Jézus így fogalmaz meg tanítványai számára: „... ha gyaláznak titeket, és neveteket mint valami romlottat kiköpik, örüljetek és táncoljatok! Nézzétek, Istennél nagy a jutalmatok...” (Lk 6,22-23)! (Az utóbbi három példában is érdemes odafigyelni a bevezetőben és a 2b pontban is említett, nagyobb összefüggésbe történő integrálásra!...)
g) „Emberfia.” – Talán az előző alpontba sorolhattuk volna még a következő példát is, de különleges teológiai jelentősége miatt mégis kiemelten mutatjuk be. Hogy a benne rejlő mély humor még jobban kitűnjék, előbb egy másik esetet idézünk fel: „A Jeruzsálemből jött írástudók azt mondták: Beelzebúl („A trágya ura”...) van benne (szó szerint: „Beelzebúlt birtokolja”), és a démonok fejedelmével űzi ki a démonokat” (Mk 3,22). S most jön az a hely, amelyikre rá akartunk térni: „Útközben megkérdezte tanítványait: Mit mondanak az emberek, ki vagyok én? Azok így válaszoltak: Keresztelő János, mások szerint Illés, ismét mások szerint a próféták egyike. És megkérdezte őket: De ti mit mondotok, ki vagyok én? Mire Péter így felelt: Te vagy a Messiás” (Mk 8,27-29). – E két idézetből az derül ki, hogy ellenfelei az Alvilág urához tartozónak, s így az „ember alatti világhoz” tartozónak, azaz mintegy „emberalatti lénynek” (Untermensch) tartják őt, tisztelői viszont az „ember feletti világhoz” tartozónak, a Messiásnak, azaz mintegy „emberfeletti lénynek” (Übermensch; ez bizonyos fokig vonatkozik már azokra is, akik Keresztelő Jánost, s még inkább, akik Illést emlegetik.)
Jézus maga viszont „ettől fogva arra kezdte oktatni őket, hogy az Emberfiának sokat kell szenvednie...” (Mk 8,31). Az „emberfia” Jézus arám anyanyelvében semmi mást nem jelent, mint azt, hogy „ember, egyszerű ember” (a vallási nyelvben – 8. zsoltár, Ezekiel – egy kis mellékzöngével: „önmagától tehetetlen, egyszerű ember, akit azonban Isten körülvesz gondoskodásával”); körülírással meghatározva: „az ember általában, és ennélfogva én is”, „egy egyszerű ember, mint én”. Míg tehát ellenfelei és ellenségei emberalatti lénynek tartják, rajongói pedig emberfeletti lénynek, Jézus egyszerű embernek nevezi magát (akinek, éppen mivel ember, számolnia kell a szenvedéssel)! Mint amikor egy matematikaprofesszor rejtett humorral ismét egészen elölről kezdve kezdi oktatni „szuperokos” hallgatóit, mondván: Az egy annyi, mint egy; nem több, és nem kevesebb! (Vö.: „Egy egyszerű ember, aki eszik és iszik”, Mt 11,18, és: „Íme, az ember”, Jn 19,5.)
Itt még lehetséges Jézus számára a nevetés vagy a mosoly, a humor „külső oldala”, mimikai kifejeződése is. De a tények (az, hogy az ördög cimborájának tartják) és saját szavai is („sokat kell szenvednie...”) már előrevetítik a kegyetlen végkifejletet, amikor a nevetés és a mosoly már képtelenség, s egy-egy szóban vagy néhány arcvonásban (ld. a turini lepel arcmását) már csak a humor „belső oldala”, lényege fejeződhetik ki. Ez valósult meg – a kereszten.
h) Végső és teljes bizalom. – A bevezetőben azt mondtuk, a humor alapfoka a megkeseredés elkerülése, a bizalom és a higgadtság lelkiállapota. Jézus magatartása és szavai a kereszten arról győznek meg minket, hogy a bizalom és a higgadtság, immár a „vért izzadás” árán újra kivívott bizalom és higgadtság egyúttal a humor legfelső foka is. Megkorbácsoltan, tövissel koronázottan, a kereszthez szögezetten, egy-egy korty levegő után kapkodva az elfogadás, a megbékélés, az Istenbe vetett megingathatatlan bizalom és az istendicséret zsoltárát imádkozza, a huszonkettediket, amelynek első szavai: ÉLI, ÉLI – én Istenem, én Istenem (pontosabban „én Erőm, én Erőm”: Mk 15,34; vö. Péter apokr. ev. V,17), utolsó szavai pedig: Ő beteljesítette (Jn 19,30)!
Mindebből aztán azt is megérthetjük, hogy a humor nem olyasmi, amit ha egyszer kivívtunk, egyszer s mindenkorra elveszíthetetlen tulajdonunk. Ellenkezőleg, megrendítő szenvedéseken keresztülmenve kell újból és újból kivívnunk. Jézus példája azzal biztat, hogy ez a legvégső nyomorúságban is lehetséges.

3. Irónia

A vicc, a humor és az irónia közül alighanem az irónia meghatározását tekinthetjük a legegyszerűbbnek és legáltalánosabban elfogadottnak; eszerint az irónia keserű, de szellemes és finom gúny. Nagyon fontos mind a három jelző; bármelyik hiányzik is az általuk jelzett három tulajdonság közül, az irónia sava-borsa vész el, s egyszerű gúnnyá silányul. Állítsuk ide mindjárt a szarkazmus meghatározását is, mert Jézus iróniája olykor-olykor mintha átcsapna ebbe, azaz a csípős, maró, epés gúnyba.
Tegyünk azonban rögtön néhány megszorítást. Jézus iróniája vagy szarkazmusa sosem magánérdekből fakad, hanem Isten országának szempontjai motiválják; az Isten országával kapcsolatos hiányosságokban vagy kudarcokban gyökerezik, és Isten országának teljesebb kibontakozását célozza; nyugodtan mondhatjuk tehát, hogy prófétai iróniáról, vagy prófétai szarkazmusról van szó. Továbbá a keserűség nála nem elkeseredést vagy megkeseredettséget takar, hanem konkrét fájdalmat, csalódottságot vagy értetlenséget, a gúny pedig – akár finom, akár maró, epés formájában – nem az érintett bántására vagy lejáratására irányul, hanem annak Isten országabeli előrehaladását akarja segíteni.
Jézus ironikus megjegyzéseit aszerint csoportosítottuk, hogy azoknak az éle kikre irányul; így adódott öt, persze egyenlőtlen, de talán árulkodó méretű csoport: a nép, a gazdagok, az ellenfelei, a tanítványai és végül önmaga; tehát él benne az önirónia is, amit jó érzéssel vehetünk tudomásul, többek között azért, mert csak annak az iróniája megalapozott, kicsit durvábban: csak annak van joga az iróniához, aki képes az öniróniára is.
a) Célpontja: a nép. – „Amikor alamizsnát adsz..., imádkozol..., böjtölsz..., ne tégy úgy, mint a színészek,... hogy megtapsolják őket! Akik így cselekszenek, már megkapták fizetségüket... Te viszont a rejtekben... Atyád majd megfizet neked (Mt 6,2-4.5-6.16-18).” – Mindenekelőtt azt kell tisztázni, hogy az itt jelentkező irónia képi hátterét alkotó „színészek” nem a „képmutató” farizeusokat jelölik, hanem valóban hivatásos színészeket, mert ez a hüpokrités szó eredeti jelentése. Olyan vándorszínészekről van szó, akik egy-egy városba vagy faluba érkezve trombitálással csődítik össze az embereket, előadásuk színhelyéül természetesen az „utcasarkot”, a tágas útkereszteződést választják ki, s ott mondják el kötelező megnyitó imájukat vagy játsszák el keserű képpel a böjtölőt, s akik mesterségüknél fogva rá vannak utalva a nézőkre, azok tapsára és adományaira, mert e kettőből élnek, amit a közönség kegye vagy juttat nekik, vagy nem. – „Neked viszont”, mondja Jézus (s ez a hallatlanul finom irónia első nyila itt), „nincs szükséged nézőközönségre mint munkaadóra, hiszen van Atyád, aki szeret téged, s aki nem kívülről, páholyból figyel, hanem egészen közel van hozzád, a szívedben; Előtte nem kell megjátszanod magad.” A következtetéseket levonó útmutatásokat is alighanem ironikus szemhunyorítások kíséretében adja Jézus: „Ne tudja a bal kezed, mit cselekszik a jobb! Menj be a spájzba... Végy mosdóvizet és pomádét!” A finom gúny aztán kissé csípősbe megy át a végén, amikor háromszorosan hangsúlyozza, hogy „Isten majd megfizet neked, kifizet téged”; annak szájában ugyanis, aki az ajándékozást tanította új életelvként, s aki az ember–Isten-viszonyt is meg akarta tisztítani a kereskedői gondolkodásmódtól (Mk 11,17; Jn 2,16: „Az én házam a kérés háza... Ne tegyétek Atyám házát vásárcsarnokká!”), a személyes szeretetkapcsolatot állítva a valamit birtoklás helyébe – az Isten részéről történő „kifizetés” csak az irónia megnyilvánulása lehet.

„Ne legyetek gondban az életetek miatt, hogy mit fogtok enni, sem a testetek miatt, hogy mit fogtok fölvenni... Nézzétek meg a hollókat...! Avagy ki képes közületek arra, hogy szorongó aggodalmaskodásával egy könyöknyivel megtoldja testmagasságát (Mt 6,25-33; Lk 12,22-31)?” – „Miért nem követitek a madarak és a növények példáját, amelyek egyszerűen teszik, amit a természetük diktál (s az Atya ennek révén gondoskodik róluk)? Miért csináltok úgy, mintha idegesen ide-oda hadonászva (merimnaó = ide-oda rándulva a rossz lehetőségeket mérlegelni) és felpöffeszkedve (meteoridzomai), a teremtmény helyett Teremtőt játszva, úgy téve, mintha mindenről nektek kellene gondoskodnotok, és legalábbis képesek lennétek mondjuk 46 centiméterrel (= egy könyöknyivel) megnövelni testméreteteket?”

„Ha azt látjátok, hogy nyugaton felhő támad, mindjárt azt mondjátok: Eső jön, és úgy is történik. Ha déli szél fúj, azt mondjátok: Hőség lesz, és megjön az is. Ti színészek! A föld és az ég jeleiből tudtok következtetni. A kedvező órát (kairosz) miért nem ismeritek föl? Miért nem ítélitek meg magatoktól, mi a helyes (Lk 12,54-57)?” – Jézus keserű tapasztalata lehetett (vö. Lk 11,29-32!), hogy annak megítélésében, mi a helyes (ti. Isten előtt: dikaion), például hogy amit ő, Jézus tanít és csinál, Istentől való-e, a nép – félretéve józan paraszti eszét – a teológusok vélekedéseit szajkózza (vö. Mt 11,16.19). „Érdekes”, mondja Jézus, „kiváló időjárási előrejelzéseket tudtok tenni, hiszen számításaitok beválnak. Tehát van elég eszetek magatoktól is. Akkor miért színészkedtek, miért játsszátok meg, mintha nem lenne, mihelyt arról van szó, hogy mi a helyes Isten előtt, vagy mit kíván tőletek a mostani óra?...”

„Hasonlít ez a nemzedék a piacon tanyázó gyerekekhez, akik odakiáltják a többieknek: Furulyáztunk nektek, de ti nem táncoltatok; siránkoztunk, de ti nem vertétek a melleteket... (Mt 11,16-19).” – Aszketikus magatartása miatt Keresztelő Jánost túl démoninak tartották a kortársak, Jézust viszont normális viselkedése miatt („eszik és iszik”) túl emberinek; így aztán elvetették Jánost is, Jézust is. Erre a keserű tapasztalatra támaszkodva (de elkeseredés nélkül, mert humorral feldolgozva – vö. 2g pont, 2. bek.) mondja Jézus szellemes, finom gúnnyal: „Olyanok vagytok, mint a piacon tanyázó éretlen, önző gyerekek, akik csak a saját pillanatnyi hangulatukhoz ragaszkodnak, és azt akarják ráerőszakolni a többiekre: Táncoljatok velünk! Nem, ti szomorkodjatok velünk!”

[Hogy miben is állt az idézett gyerekek magatartása, arra nézve Louis Kretz más, nagyon izgalmas és mély, s valószínűbb magyarázatot hoz, és úgy gondolja, hogy a történetben Jézus egyik gyerekkori élménye is visszacseng. – Létezett akkoriban egy gyerekjáték, egy ének- és táncjáték, amely igen szigorú rituálé szerint zajlott. A piactéren tanyázó gyerekek két csoportra oszlottak: az egyikben voltak az énekesek, akik a történetet elénekelték, a másikban a táncosok, akik gesztusokkal és tánccal előadták. A történet szerelemről és szenvedésről szólt, lakodalomról és az ifjú férj halála miatti korai elválásról. Úgy tűnik, Jézus ennek a történetnek egy bizonyos előadására emlékszik vissza (amelyben maga is részt vett, esetleg nézője volt), amikor is az előadás kudarcba fulladt, mert a táncosok csoportja, feltehetően néhány idétlen kamasztól vezérelve, megengedte magának azt a tréfát, hogy a másik csoport énekét éppen az ellentétes mozgásokkal kísérje: amikor az énekesek a vidám lakodalomról énekeltek, a táncosok a szomorúságot juttatták kifejezésre, és amikor azok később a szenvedésről énekeltek, akkor lakodalmi táncot jártak hozzá.

Jézus éppen csak utal erre az eseményre, túlságosan is szűkszavúan, így szavai kiegészítésre szorulnak. Hogy mifélére, azt megmutatja a kis példázat által ábrázolni kívánt gondolat, nevezetesen: Sokan vádolják Keresztelő Jánost, sokan őt magát; mindkettőjüket más okból, de mindkettőjüket jogtalanul. Csakhogy: a hamis vádlókat nem a néma tétlenség jellemzi, hanem a támadás, a rágalmazás, a szándékosan visszás beszéd vagy viselkedés. A példázat zavarosnak tűnő mondatait tehát ezzel a magától értetődő kiegészítéssel kell ellátni (amit a hallgatóság természetesen belehallott!): „Furulyáztunk, de ti nem táncoltatok, hanem sírtatok; siránkoztunk, de ti nem vertétek a melleteket, hanem táncoltatok.”

A példázat és a bemutatni kívánt gondolat tehát így cseng egybe: A játékromboló kamaszok gonosz tréfából vonakodtak, hogy a vidámat vidámként, a szomorút szomorúként hagyják érvényesülni; Keresztelő János és Jézus vádlói elvetemültségből vonakodnak, hogy a bősz Keresztelőt bőszként, a vidám Názáretit vidámként hagyják érvényesülni. Az egykori játékrontókban és a mostani vádlókban tehát az a közös, hogy nem akarják, hogy valami akként érvényesüljön, ami, vagy valaki akként érvényesüljön, aki. – Így olvasva Jézus szavait, talán még világosabb a keserű, de rendkívül szellemes, finom gúny, az irónia. (Elképzelhető, hogy ugyanez a gyerekkori emlék visszhangzik Jézusnak a Lk 5,33-34-ben mondott szavaiban is.)]

b) Célpontja: a gazdagok. – Most következő, egyes gazdagok számlájára elmondott két ironikus tanításában a gúny jelzői közül a keserűség (fájdalom) hangsúlytalan; annál szembeötlőbb a finom szellemesség.

„Készítsetek magatoknak olyan kincsesládákat, amelyek nem korhadnak el és nem törnek szét: Istennél szerezzetek magatoknak olyan kincset (vagyont), amely nem megy veszendőbe! Ott nem fér hozzá a tolvaj, és nem rágja meg a moly. Ahol a kincsed, ott lesz a szíved is (Lk 12,33-34).” – Jézus itt a szegény gazdagoknak prédikál; valószínűleg vidám lakoma keretében, vámosoknak. Mert azokat a kisembereket, akik nyilvános beszédeire összecsődültek, aligha foglalkoztatta a biztos széfek gondja. De ahol adóbehajtók poharaztak (és köztük ez a furcsa próféta...), ott ugyancsak foroghatott ekörül a beszélgetés: „Hogyan biztosíthatja az ember a tőkéjét ezekben a bizonytalan időkben? Te hogy védekezel a tolvajok ellen? Figyeld, az már megint milyen hivalkodó köntöst öltött! De nézd csak meg jobban: Látod a molyrágta lyukakat?” – Jézus érzékeli ezeknek a gazdagoknak a gondját, és alapjában véve igen komolyan veszi. Az ember meg akarja szerezni és meg akarja tartani a szerencséjét. Helyes! De keresse és találja meg az igazi szerencsét: „Szerencsések akartok lenni? Rendben! De akkor készítsetek nem rozsdásodó széfeket (ekkor még ismeretlen a rozsdamentes acél...), és szerezzetek olyan ruhákat, amelyeket nem rág meg a moly! Szóval, én biztosabb tőkebefektetést ajánlok nektek. Szerezzetek kincset Istennél!” – Lukács közvetlenül kimondja, hogyan lehetséges ez: „Adjátok el vagyonotokat és osszátok ki alamizsnaként” (Lk 12,33a). De Jézus, a költő és pedagógus, valószínűleg vaskos zsiványtörténetbe csomagolta a megoldást e hétpróbás csirkefogók számára, és ők mosolyogva lenyelték, mielőtt észrevették volna, hogyan akadtak horogra:

„Volt egy gazdag ember, akinek volt egy intézője, és ezt bevádolták nála, hogy elkótyavetyéli a vagyonát... Magához hívatta urának adósait... Vedd adósleveledet, és írj (a száz helyett) ötvenet... nyolcvanat... (Lk 16,1-6.9).” – Jézus belemegy társaságának „kapitalista” gondolkodásmódjába: „Szóval, titeket az izgat, hogyan síbolhatnátok biztos külföldi bankba a tőkéteket? Mint ez az ötletes zsivány, ez az intéző, aki jól átvágta a főzsivány főnökét, meg a neki alárendelt parasztokat! Na jó, de hát ha olyan fifikusak vagytok, menjetek totál biztosra! Mert ugyebár ti is csak meghaltok egyszer? És mi lesz akkor az összeharácsolt vagyonotokkal (vö. Lk 12,16-20)? Szóval, adjátok oda a szegényeknek..., és akkor örökre biztosítjátok a magatok számára, mert ezek a szegények majd befogadnak titeket az örök hajlékokba (Lk 16,9)!” (Tartalmilag ebbe a sorba kívánkoznak Jézusnak a gazdag ifjú csődje kapcsán mondott szavai – „Könnyebb a tevének...”, Mk 10,25 –, mégsem sorolhatók ide, mert hiányzik belőlük a gúny.)

c) Célpontja: ellenfelei. – Jézus iróniájának legfőbb céltábláját, a dolog természetéből eredően, ellenfelei alkotják. Még a legjóindulatúbbak is – akik talán nem is ellenfelei, csak egyszerűen a másik oldalon állnak – „megkapják a magukét”:

„Senki sem hasít új anyagból foltot, hogy azzal foltozza meg a régi ruhát. Így az újat is elszakítaná, és a régi ruhához sem illenék az új folt (Lk 5,36).” – A farizeusok és a János-tanítványok közül egyeseknek hajlandóságuk lehetett arra, hogy bizonyos dolgokat átvegyenek Jézustól, de nem mindent (például az ellenségszeretetet vagy a nem-böjtölést nem). Idézett megjegyzését nekik címezhette Jézus, utalva arra, hogy ha csak „egy kicsit”, csak „valamit” akarnak átvenni tőle, az széttépheti egész vallási rendszerüket, s közben az a „valami” is tönkremehet.

Hasonlóképpen az írás- és jogtudósok is – akiknek feladata a szent hagyományok őrzése volt – mérlegelhették, nem illeszthető-e bele a hagyomány biztos kereteibe Jézus igehirdetésének morálja, amely sok tekintetben egybecsengett „a Törvénnyel és a Prófétákkal”. Nekik szólhatott egy hasonló ironikus megjegyzés: „Senki sem tölt új bort régi tömlőbe; különben a (forrásban lévő) bor szétszakítja a tömlőt, és a bor meg a tömlő is tönkremegy. Az új bor új tömlőbe való (Lk 5,37-38).”

A két mondás látszólag ugyanarról szól, valójában az első a jézusi újdonság oszthatatlanságát és összekeverhetetlenségét hangsúlyozza, a második pedig arra hívja föl a figyelmet, hogy a tartalomnak megfelelő (itt konkrétan: rugalmas) formára van szüksége. Mindkét megjegyzés ironikus voltát alátámasztani látszik a 39. vers, amely valószínűleg Jézus fájdalmas missziós tapasztalatát tükrözi: „Aki régi bort iszik, nem akar újat, mert azt mondja: jólesik a régi” (Lk 5,39).

Éppen az ironikus értelmezés, és csak az teszi értelmessé a következő mondást, amely egyébként ellentmondásban állna a jézusi tanítással és gyakorlattal: „Könnyebben múlik el az ég és a föld, mint hogy egy ióta vagy egy vesszőcske leessék a Törvény (szövegé)ből (Mt 5,18).” – A tisztaságra, a szombatra vonatkozó és egyéb törvényeket rendszeresen megszegő Jézus aligha mondhatta el ezt a mondatot a maga komoly meggyőződéseként. De nagyon is gondolkodhattak így a farizeusok vagy éppen Keresztelő János, és nekik szólhatott Jézus kicsit keserű szellemessége: „Ti persze azt hiszitek, könnyebben múlik el az ég és a föld...”

Ez a megközelítés teszi érthetővé és izgalmassá a tékozló fiú példabeszédének második felét, azt, amelyik a bátyjáról szól (Lk 15,25-32). A szövegösszefüggésből (15,1-2) nyilvánvaló, hogy az idősebbik, „jó” fiú a farizeusokat jelképezi; hasonló helyzetben ők beszélnének így: „Annyi éve szolgálok neked, és sosem szegtem meg a parancsodat.” Az is nyilvánvaló persze, hogy a példabeszédbeli apa Istent jelképezi, s a szóban forgó farizeusi alapállás Feléje irányul (vö. Lk 18,11-12!). Az apa, Isten válasza tele van rejtett, vagy csak látszólag rejtett iróniával. Mert egyfelől természetesen nagyon komolyan gondolja válaszát: „Gyermekem, te mindig velem vagy, és minden, ami az enyém, a tiéd is.” De másfelől: Nem édeskés egy kicsit ez a hangsúly? „Ti farizeusok mindig velem vagytok” Az ironikus „hátsó gondolat” adja meg a kulcsot a helyes értelmezéshez: „Legalábbis ezt képzelitek!” Hiszen ők kivételes helyet igényelnek maguknak Isten közelében. Ugyanígy: „És minden, ami az enyém, a tiéd is.” „Az én országom a ti országotok.” Ami csak egy ironikus mosoly kíséretében igaz: „Vélitek ti!”

Ironikus szavakat adni Isten szájába, ironikus mosolyt rajzolni Isten arcára – hallatlan merészség! De tény – és Jézus szabad istenértelmezéséről tanúskodik.

Benne vagyunk immár a farizeusoknak címzett irónia sűrűjében, ahogyan azt a következő négy mondás is mutatja. Sőt! Ezek esetében talán már inkább szarkazmusról kell beszélni, abban az értelemben és azokkal a megszorításokkal, amelyeket e 3. pont bevezetőjében megfogalmaztunk. Ahhoz esetleg annyit tehetünk még hozzá, hogy a szarkazmus olyasmi, mint a karikatúra, amelynek rendeltetése betöltéséhez „fájnia kell”; de rendeltetése nem a bántás; „célja a propaganda, értelme az agitáció” (F. Jürgenmeier).

Mindenekelőtt a törvénytanítók hivatásbeli feladata volt, hogy ügyeljenek testvéreik „látáshibáira”, azaz teológiai tévedéseire. Ebben a szellemben mondhatta egyikük a tévtanítónak tartott Jézusnak: „Kedves Jézus testvér, én csak jót akarok neked. De nekem úgy tűnik, tévedésben vagy (amikor a bűnösökkel érintkezel, amikor semmibe veszed a szombatot stb.).” Neki válaszolhatta aztán Jézus egy szélsőséges abszurditásig fokozott képpel: „Mit nézed a szálkát testvéred szemében, a saját szemedben meg nem veszed észre a gerendát? Hogyan vagy képes azt mondani testvérednek: Várj testvér, ki akarom venni szemedből a szálkát!, holott nem látod a saját szemedben a gerendát (alapvetően helytelen istenképedet, törvényértelmezésedet stb.) (Lk 6,41-42)?” – A szellemes , de maró gúny annál is inkább helyénvaló, mivel kettős hibára mutat rá: egyrészt a jogosulatlan bíráskodás szellemére (1. kérdés), másrészt arra a színészkedésre (hüpokritész), amely a bíráskodást másnak adja ki, mint ami, ti. a gyógyítás szándékának (2. kérdés): a törvénytudó csak mímeli a szemorvost, de nem az. Befejező útmutatásával is („Vedd ki először saját szemedből a gerendát...”) erre a kettős hibára utal Jézus, hiszen az ott megőrzött kifejezés (diablepszeisz) kettős jelentésű: „akkor majd hozzáláthatsz (= jogod lesz hozzá)”, illetve „akkor majd világosan látsz ahhoz...”

Ha lehet, még groteszkebb képet (vö. a teve és a tű foka, Mk 10,25; ld. 1a pont) használ Jézus akkor, amikor azt mondja a farizeusoknak: „Vak vezetők! Megszűritek a szúnyogot, s közben lenyelitek a tevét (Mt 23,24)!” Mert a jelentéktelenre gondosan ügyelnek, ti. hogy a kaporból és a köményből is tizedet adjanak, az összehasonlíthatatlanul fontosabbat viszont könnyedén figyelmen kívül hagyják, nevezetesen „az igazságosságot, az irgalmasságot és a hűséget” (Mt 23,23), azaz a felebaráti szeretetet, illetve „Isten ítéletét és szeretetét” (Lk 11,42), azaz ami Isten ítélete szerint helyes és ahogyan Isten szeret (példát adva az embernek).

Amikor egy bénát hoznak hordágyon Jézushoz, hogy gyógyítsa meg, s ő előbb arról tesz tanúságot, hogy Isten megbocsátja a bűneit (ahelyett, hogy betegséggel torolná meg őket), az írástudók pedig ezt káromlásnak minősítik, akkor Jézus epésen kérdőre vonja őket: „Mi könnyebb? Azt mondani: Bocsánatot nyernek bűneid, vagy azt mondani: Kelj föl és járj (Mt 9,2-5)?” Ha nem ismernénk Jézus lelkületét, amellyel az írástudók lelkiismeretét akarja fölébreszteni (vö. 4b vers), már-már azt mondhatnánk: gyilkos gúny; hiszen magától értetődik, hogy egyformán könnyű kimondani az egyik vagy a másik mondatot, csakhogy a törvénytudók még ezt a semmi fáradságot nem igénylő segítséget sem akarják megadni a bénának, hanem azt akarják, hogy „érvényesüljön Isten igazságossága”: maradjon beteg, elnyerve „bűnei méltó büntetését”.

A házasságtörésen ért asszony megkövezését a Törvény írta elő. Az írástudók és farizeusok megkérdezik Jézust, neki mi a véleménye. Négyszeresen kínos helyzetbe kerül ezzel: ha megengedi a megkövezést, akkor (1) szembekerül Róma törvényével (amely a kivégzések jogát magának tartotta fenn), (2) pusztulni hagyja az asszonyt, és (3) szembekerül saját elveivel is, ha viszont megtiltja, akkor (4) szembekerül a zsidók Törvényével. Olyan választ kell tehát adnia, amely egyszerre felel meg mind a négy követelménynek. Abszolút képtelenség, mondanánk. De nem Jézus számára. Pofon egyszerű és ugyanakkor elképesztő szellemességének talán legragyogóbb példája az a felelet, amely egyszerre komoly és hihetetlenül szarkasztikus: „Aki (ilyen?) bűn nélkül van közületek, az dobja rá az első követ (Jn 8,7)!” Bámulatunkat csak fokozza, ha tudatosítjuk még, hogy Jézus úgy akadályozza meg a megkövezést, hogy felszólít rá, másrészt hogy felszólítását – leheletfinom, ugyanakkor a gyökerekig hatoló módosítással – a megkövezés végrehajtásának korabeli gyakorlatából vette. Az volt ugyanis a szokás, hogy a kövezés kezdetén (valamelyik vezető, vagy a legidősebb a jelenlévők közül) bevett formulával felszólította a szemtanút, hogy ő dobja az első követ: „Aki közületek szemtanúja a bűnnek, az dobja az első követ” (5Móz 7,7)! Jézus viszont, látszólag magára öltve a bíró szerepét, így parancsolja meg a kövezés megkezdését: „Aki közületek bűn nélkül van, az dobja az első követ!”

A törvényhű farizeusok született ellenfelei voltak a liberális heródiánusoknak (és időnkint bizonytalankodva, de ellenfelei Jézusnak is); ha egyszer mégis azt mondják Jézusnak: „Menj, távozzál innét, mert Heródes meg akar ölni” (Lk 13,31), akkor emögött a halálos ellenségek rafinált szövetségét feltételezhetjük (vö. Mk 3,6; 8,15), amelyben kieszelték: ahelyett hogy Jézust Galileában, Heródes felségterületén fognák el, el kell űzni a vándorprédikátort Júdeába, Jeruzsálembe, ahol a templomi hatóság vagy a megszálló hatalom intézheti el. Ez esetben a heródiánusok előnye abban állt volna, hogy nem terhelik újabb prófétagyilkossággal az uralkodót (vö. Mk 6,16), a farizeusok pedig két legyet üthettek volna egy csapásra: megszabadulhattak volna a számukra is kellemetlen Jézustól (vö. Lk 13,17; 14,6), másfelől pedig János gyilkosa hadd piszkítsa csak be a kezét másodszor is…

Tehát félelmet kell kelteni Jézusban: „Menj innét, Heródes meg akar ölni!” Jézus átlátja a fondorlatot (a született ellenfelek kollaborálásáról tudhatott Johannától is, aki Heródes intézőjének felesége volt: Lk 8,3), és metsző szarkazmussal válaszol: „Menjetek (ti), és mondjátok meg annak a rókának: Nézd, ördögöket űzök ki és betegeket gyógyítok ma és holnap, és a harmadik napon leszek készen (Lk 13,32)!” (A „leszek készen” [teleiúmai] lehetséges pontos fordítása: „befejeztetem [Isten által]”, de a tevékenységére utaló szövegösszefüggés alapján valószínűbb: „befejeztetik a művem [Isten által]”.)

Szellemes gúny ez – ismét a javából. Szembeötlő gúny, hogy a terület urát rókának nevezi, mert az akkori felfogás szerint ez a kifejezés nemcsak a ravaszságra és az alattomosságra utal, hanem a jelentéktelenségre is: „Csak egy róka, korántsem oroszlán!” Fokozza a hatást, hogy uralkodóra alkalmazva azt is jelenti: hatalma csak látszathatalom; bábkirály (amint Heródes az is volt Róma kezében)... De valami egészen finom, rejtett gúny is megmutatkozik abban, hogy Heródes halálos fenyegetésével küldetéstudatának teljes mélységét állítja szembe Jézus: „Én, akit maga Isten alkalmaz szolgálatában, hogyan adhatnám be a derekamat egy fenyegető rókának?!” E magatartás és a ráépülő irónia mélységét csak súlyosabbá teszi, ha helytálló az a feltételezés, hogy Jézus itt az ún. Sínai-sémára nyúl vissza: Az Egyiptomból megszabadult néptől Isten azt kívánta, hogy szentelődjék meg „ma és holnap”, hogy „a harmadik napon” megajándékozhassa szövetségével és törvényével (2Móz 19,10). Ezen az alapon Jézus Heródeshez intézett üzenete azt (is) jelenti: „Isten most újítja meg általam kinyilatkoztatását és szövetségét. És akkor egy róka elől meneküljek?”

d) Célpontja: tanítványai. – Jézus iróniája a hozzá legközelebb állókat, tanítványait sem kímélte. Már tanítványjelöltjeit sem, így azok esetleg eleve tudhatták, mire számíthatnak e tekintetben, ha csatlakoznak hozzá.

„Valakit fölszólított: Kövess engem! Uram, felelte az, engedd meg, hogy előbb eltemessem apámat (= Hadd várjam meg, amíg meghal” – vagy azért, „hogy így örökségemhez biztosan hozzájussak”, vagy azért, „mert nem akarok konfliktusba keveredni vele”; Lk 9,59)! Jézus erre szellemes szójátékkal válaszol, amely azonban egyúttal éles irónia is: „Hagyd a holtakra, hadd temessék el halottaikat (Lk 9,60)!” Azaz: „Hagyd a szellemi halottakra, az Isten országa számára meg nem nyerhetőkre, hadd foglalkozzanak ők az örökséggel (vagy: a hamis béke érdekében álló megalkuvással, vagy esetleg: hadd temessék el a fizikailag halottakat)! Hiszen te nem vagy halott! Vagy...?”

De lássuk a tényleges tanítványokat! Jakab és János a főhelyeket kérik Jézustól az általuk annyira remélt messiás-királyi országban. Jézus látszólag belemegy a szerencsétlen becsvágyók játékába: „Képesek vagytok-e arra, hogy igyatok abból a kehelyből, amelyből én iszom?” Lelkes igenlő válaszuk igazolja Jézus véleményét, hogy „nem tudják, mit kérnek”. Ők arra gondolnak, hogy az állami banketteken legfőbb miniszterekként majd a király poharából ihatnak. Jézus azonban mélységes iróniával egy másik kiváltságot helyez kilátásba számukra: ihatnak majd a töviskoronás „király” (vö. Mk 15,26) szenvedésének poharából (Mk 10,35-39)...

Megismétlődik ez a helyzet az utolsó vacsora rangvitáján (Lk 22,24-30). A kérdés megint az, ki (lesz) a legnagyobb közülük. Fogalmuk sincs Jézus valódi céljairól; hatalomra és nagyságra törnek, mint e világ fiai. Ezért Jézus ismét fölvilágosítja őket: Uralkodás helyett szolgálat! Ahogyan ő szolgálja őket. (Talán ide kell elhelyeznünk a provokatív lábmosást, Jn 13,4-9). Majd éles iróniával leplezi le a díszhelyekért folytatott harcuk értelmetlenségét: „Ti viszont (ilyen viselkedéssel!), talán kitartottatok velem szakítópróbáimban (s így kiérdemeltétek az első helyekben megnyilvánuló hűségjutalmat)?” De hiszen az igazi szakítópróbák csak most következnek! „Vagy királyi uralmat (baszileia) fogok készíteni nektek, hogy asztalomnál egyetek-igyatok, és trónokra ültetlek titeket, hogy ítéljétek Izrael tizenkét törzsét? Ahogy Atyám készített nekem királyi uralmat?” Micsoda nonszensz! (Valóban az lenne, ha ezeket a mondatokat kijelentő módban olvasnánk kérdő mód helyett.)

A folytatás sem kecsegtetőbb. Vége a szép galileai napoknak, amikor mindenütt barátságosan fogadták az emberek Jézust és tanítványait. Az ellenséges Jeruzsálemben veszélyes a helyzet, a levegőben lóg Jézus letartóztatása. Ebben a légkörben (talán valóban az utolsó vacsora titkos összejövetelén, talán már korábban) a tanítványok elkezdhettek így gondolkodni: „Most már nekünk kell gondoskodnunk magunkról. Most mindegyikünknek pénzre lesz szüksége, meg útravalóra, és mindenekelőtt fegyverre, hogy megvédhesse magát. Egy tőrre (kardot csak a rómaiak hordhattak) nagyobb szükség lesz, mint egy köpenyre.” Jézus megint belemegy a játékba. Először a tények iránt érdeklődik: „Amikor erszény, tarisznya és saru nélkül küldtelek szét titeket, szenvedtetek-e hiányt valamiben?” Gyanútlanul rávágják: „Semmiben.” Mire záporoznak az ironikus kérdések: „Úgy? Most viszont vigye magával a pénzét, akinek van, s ugyanígy a tarisznyáját? És akinek nincs tőre, az adja el még a köpenyét is, hogy vásárolhasson (Lk 22,35-36)?” Micsoda nonszensz! (És micsoda tragédia, hogy ennyire nem értik Jézust! És micsoda magánya Jézusnak!)

Péternek aztán külön is kijut. Amikor jóhiszemű, de veszélyes magabiztossággal azt állítja: „Uram, kész vagyok, hogy börtönbe, sőt halálba menjek veled!”, akkor Jézusnak a fájdalmat okozó iróniához kell nyúlnia, hogy kijózanítsa: „Mondom neked, te Péter, te Kőszikla (vocativus!), ezen az éjszakán (a sötétség és az életveszély idején), mielőtt a kakas szól (mielőtt ez a szakasz véget érne), meg fogsz tagadni engem, sőt (nem is egyszer, hanem) háromszor (Lk 22,33-34)!” Ott hullámzik ebben a mondatban az irónia minden ismertetőjegye: a keserűség, a szellemesség, a finomság és a gúny.

e) Célpontja: önmaga. – Az iróniához, mondtuk, alighanem csak annak van valóban joga, aki képes az öniróniára is. Jézus ilyen valaki volt. Öniróniája sokszorosan megmutatkozott abban, hogy gond nélkül idézte – még ellenfelei jelenlétében is! – a ráaggatott gúnyneveket: „falánk és borissza ember” (Mt 11,19), „Belzebub” (Mt 10,25), „eunuch” (Mt 19,12), „idióta” (Lk 10,21) (vö. 2f pont).

Ennél is keményebb öniróniával élt Jézus a szülőfalujában, Názáretben, ahol rokonai és ismerősei botránkoztak rajta: „Csak a hazájában veszik semmibe a prófétát; rokonai és saját családja körében (Mk 6,4).” Hát igen, messziről kell jönnie valakinek ahhoz, hogy hitelt adjanak neki. Egy ács, innen a szomszéd utcából? Ugyan!

Pályája vége felé aztán eljut az önirónia csúcsára (ahogyan eljutott a humor csúcsára is, vö. 2h pont). A farizeusi–heródiánus szövetség ajánlatára, ti. hogy meneküljön el Heródes felségterületéről, előbb ugyan az irónia szélsőséges formájával, metsző szarkazmussal felel (ld. 3c pont), de már ebben a feleletben is ott vibrál az önirónia: „a harmadik napon befejeztetem”; feleletének folytatása viszont már nyílt önirónia, annak is a felsőfoka, úgyhogy inkább önszarkazmusról kell beszélnünk, (prófétai önszarkazmusról persze, ahogyan szarkazmusa is prófétai szarkazmus volt): „...mert nem illő, hogy prófétát Jeruzsálemen kívül öljenek meg” (Lk 13,33)! (Természetesen ez egyben „Jeruzsálemnek” címzett irónia vagy szarkazmus is.)

Meglehet, Jézus iróniája és szarkazmusa fájt azoknak, akiket célba vett. De az, ami ironikus és szarkasztikus szavait mozgatta, tudniillik hogy felnyissa a megcélzottak szemét és szívét Isten országára, neki – az életébe került.

Jézus "csodái"

Bevezetés

A csodaelbeszélések olyan szilárd részei az evangéliumoknak, hogy lehetetlenség tudomást nem venni róluk. Más kérdés, hogyan kell értelmezni őket. Mielőtt a részletekbe mennénk, érdemes rögzíteni néhány alapelvet. Senki sem mondhatja meg, mire képes Isten, és mire nem, és egy-egy konkrét esetben még azt sem, mit akar Isten, és mit nem. Ezért elvileg az sem zárható ki, hogy Isten képes „a természet törvényeit felfüggesztő” „csodákat” végbevinni, s ugyanígy az ő követei is. A magam részéről azonban gyakorlatilag kizárom ezt a lehetőséget, egyrészt mert ellentétben állna Isten egyetemes (nem személyválogató, nem kivételező, nem önkényes) szeretetével, másrészt mert varázslóvá fokozná le a Teremtőt.
„A természet törvényeinek felfüggesztéséről” beszélni teljesen anakronisztikus Jézusra vonatkoztatva, ugyanis az ő korában még ismeretlen elgondolás volt ez, és csodán egyszerűen a ritka, rendkívüli, látványos, „hihetetlen” és „elképzelhetetlen” jelenségeket értették.
Jézus kétségtelenül végbevitt karizmatikus gyógyításokat (bár lehet, hogy helyesebb lenne így fogalmazni: Jézus hatására kétségtelenül történtek csodálatos gyógyulások), de kategorikusan elvetette, hogy „csodajelekkel”, Isten látványos beavatkozásával igazolja önmagát vagy küldetését (ld. Mk 8,11-13; „mellesleg” ezzel Izrael egész vallásos történelem-értelmezését tagadta meg). Annál elgondolkodtatóbb, hogy Jézus határozott elutasítása ellenére már az evangélisták is „nagyüzemileg” használják a „csodabizonyítékokat”, s a katolikus egyház is mindmáig legalább két „bizonyító csodát” követel a szentté avatáshoz. Az alábbiakban sorra veszem a legfontosabb „csodabeszámolókat”, és megpróbálom a fentiek szellemében értelmezni őket. Kézenfekvő három csoportba sorolni ezeket az elbeszéléseket: gyógyítások, természeti csodák, halottfeltámasztások.
I. Gyógyítások
Viszonylag könnyen értelmezhetnénk az evangéliumok gyógyítási beszámolóit, ha a) jobban ismernénk azok eredeti tartalmát és hátterét, b) az evangélisták nem fújták volna fel őket látványos csodákká, s az elbeszéléseket nem töltötték volna fel saját teológiai nézeteikkel, c) nem szoktuk volna meg, hogy eleve csodaleírásokat lássunk bennük (beléjük látva azt is, ami nincs is ott, például a „távgyógyítást”). Mindezek ellenére a következő magyarázatokat kísérelhetjük meg a lélektan, ill. a mélylélektan segítségével.

1. Kapcsolati betegségek

Meglepő módon három történet is tartozik ebbe a kategóriába: Jairus lányának (Mk 5,21-24.35-43), a szír-föníciai asszony lányának (Mk 7,24-30) és az epilepsziás fiúnak (Mk 9,14-29) a gyógyulása.
a) Jairus lányának meggyógyítását a halottfeltámasztások közé szokás sorolni, de ez tévedés, mert az eredeti gyógyítási történetből ténylegesen csak Lukács és Máté csinált halottfeltámasztási történetet, nyelvtani módosításokkal, ill. betoldásokkal megváltoztatva Márk szövegét (Lk 8,40-42.49-56; Mt 9,18-19.23-26). Márknál csak azt olvassuk, hogy a kislány „a végét járja”, a hírvivők jelentését pedig, hogy már meghalt, nem kell készpénznek vennünk: abból, hogy a gyermek mozdulatlanságát halálával magyarázták, nem következik kényszerítően, hogy az halott is volt. Az evangéliumi gyógyítások beszámolóiban szinte mindig központi jelentőségűek a „családi adatok”, mert ezek kínálják a hátteret az adott betegség létrejöttének és gyógyulásának megértéséhez is, noha ezek az adatok természetesen csak utalásszerűek, hiszen a csodabeszámolókban mindig csak sűrítményeit olvashatjuk annak, ami alapmagatartásként meghatározza a szereplők hétköznapjait, többnyire hosszú éveken át. Ebben a történetben két árulkodó adat is van: az egyik az, hogy Jairus a „leánykájának” nevezi a gyereket, a másik pedig az, hogy a végén kiderül: ez a „leányka” 12 éves, vagyis (az akkori viszonyok között) a felnőttkor küszöbén áll, eladósorban, házasodási korban van. Az apa azonban (feltehetően az anyával együtt) még mindig az ő „leánykájaként” kezeli, aminek következtében ez az éppen hogy már nem kislány nem tudja, hogyan éljen tovább érett nőként: gyerek már nem akar, felnőtt nő még nem tud, nem mer lenni – és ezért szinte holtan fekszik a kamrájában. Ez orvosilag könnyen magyarázható: kilátástalan helyzetekben gyakran működésbe lép a természetnek ez a védekező mechanizmusa: a X. agyideg, az ún. bolygóideg a test megmerevedését idézi elő. Nem ritka jelenség ez: a szülők „felelős” „gondoskodása” és minden veszélyt kizárni akaró aggodalmaskodása olyannyira bura alá helyezi a gyereket, hogy az „megfullad alatta”, esetleg szó szerint is. Jézus alighanem finom érzékkel átlátta ezt a helyzetet, így aztán érthető, hogy nem azt teszi, amire az apa kérte („tegye rá a kezét a leánykára”), hanem „megragadja” a gyermek kezét, és cselekvésre szólítja fel, szokásos fordításban így: „Kislány, ébredj föl!” Ezt azonban egyszerűen (de szabályosan!) így is lehet fordítani: „Kelj föl!” – mindtha csak azt mondaná: „Vállald csak bátran a »felkelést«, a lázadást, hogy a saját lábadra állj, és a saját utadat járd – megvan hozzá a korod!” És „a kislány rögtön fölkelt, és föl-alá járkált”.
b) A szír-föníciai asszony lányának történetében kézenfekvő, hogy a kislány betegségének és gyógyulásának forrása egyaránt az anyja. A szülők, különösen az anyák aggodalmaskodása, ezerféle szorongása ugyanis („Ne menj ki az utcára, kislányom, baj érhet!” – „Miért nem eszel, kislányom? Csak nem vagy beteg?” – „Hogy viselkedhetsz így, kislányom? Milyen felnőtt/feleség/anya lesz belőled?”), többnyire a „kötelesség- és felelősségtudat” gyönyörű köntösébe öltözve, könnyen valamiféle „démonná” sűrűsödik, mai nyelven szólva „átragad a gyerekekre”: olyan gondolatokat, érzelmeket, magatartásformákat vált ki belőlük (például teljes önállótlanságot, masszív dacot, lázadást, kétségbeesést, egyetemes életfélelmet), amelyek valósággal „megszállottá teszik”, őrületbe kergetik őket. Majd bezárul az ördögi kör: a szülők pánikba esnek, s már csak emiatt is mindent rosszul csinálnak. Minél nagyobb „felelősséget” éreznek, annál rosszabb lesz aztán gyermekük sorsa. Joggal feltételezhetünk itt is ilyesmit, hiszen úgy tűnik, az asszonynak nincs férje, s ezért úgy érezheti, hogy „minden felelősség az ő vállát nyomja”. Jézus „kelletlenségéből” („azt akarta, hogy senki se tudja meg ottlétét”) megérthette, hogy még „egy ilyen nagy ember” „felelősségének” is vannak határai, hogy a „felelősségtudat” nem lehet a szorongás, a zsarnokság és a megfélemlítés menlevele. Ez a felismerés, továbbá Jézus gyógyító erejébe vetett feltétlen bizalma (vö. Mt 15,28) és Jézus „karizmatikus kisugárzása”, nyugalma és megnyugtató szavai gyökeres fordulatot hozhattak létre őbenne – és ezáltal a lányában is. Látva pedig az asszonyban bekövetkezett változást, Jézus nyugodtan kijelenthette: „Lányodból kiment a démon.” (Nem kell a mélylélektan szakértőjének lenni ahhoz, hogy tudhassuk: az effajta belső fordulatok kisugárzása nem ismer tér- és időbeli korlátokat, de a mélylélektan is igazolja, hogy a démonia állapotának megszűnésére jellemző ez a fajta hirtelenség, pillanatszerűség.)
c) Az epilepsziás fiú esetében könnyű dolgunk van a betegség mibenlétének megítélésében, hiszen Márk nemcsak hatásosan, hanem nagyon pontosan is írja le a (hisztero-) epilepsziát (18.22.26-27. v.), a kor szokásának és lehetőségeinek megfelelően természetesen démonisztikus értelmezésben. Orvosi-lélektani szempontból azonban az epilepszia egyáltalán nem valamiféle „ördög” tobzódásának eredménye, hanem nagyon is földi gyökerei vannak, nevezetesen annak az embernek egyébként valóban „ördögi” nyomorúságai, aki puszta félelemből, szorongásból nem meri megélni saját életét. Ahogyan Jairust vagy a szír-föníciai asszonyt sem tekinthetjük csupán gyermeke „képviselőjének”, hanem megbetegedése és gyógyulása kulcsának is kell tartanunk, ugyanúgy ennek a fiúnak az apját is. Ebben a szellemben az alábbi magyarázatot adhatjuk a fiú epilepsziájának kialakulására és gyógyulására: Legvégső gyökerét az apa beállítottságának és magatartásának hasadtságában, kettősségében találhatjuk meg, hiszen a betegség már „gyerekkora óta” kínozza a fiút; ez a kettőség lehet az ödipuszi konfliktusok bizonyos fajtája, amely hol jóindulatú gondoskodást, hol kétségbeesett elutasítást vált ki az apából (az ehhez tartozó érzelmi kettősségekkel együtt: hol felelősségérzet, hol gyűlölet lobog benne), továbbá ebből fakadóan vagy ettől függetlenül a „kettős kötés” problematikája, vagyis amikor a szóbeli és a magatartásbeli megnyilvánulások ellentmondásban vannak egymással (például az apa a maga jóakaratáról beszél fiának, amikor ténylegesen elutasítás van benne), de a 22-23. versből következtetve lehet az apa vallásosságának kettőssége is: bízik is Istenben (ill. képviselőjében, Jézusban), meg nem is, segítséget is vár Istentől, ugyanakkor rá is hárítja fia betegségének teljes felelősségét: „démoni” befolyás következményének, azaz kortársai véleményét osztva „Isten ostorának”, csapásának tartja azt. A fiú erre az apai alapmagatartásra reagál: egyrészt közvetlenül, azzal, hogy utánozza az apa pszichikai kettősségét, másrészt közvetve, azzal, hogy (a saját kettősségével, hasadtságával) megbünteti apját annak pszichikai (és ennek folytán viselkedésbeli) kettősségéért. (Ugyanezt a kettős reakciót világosan meg lehet figyelni alkoholista szülők gyerekeinek viselkedésében...) Ezt a büntetést, ezt a lázadást azonban nem éli ki nyíltan, hanem elfojtja apjával szembeni agresszív impulzusait (ahogyan különben az apa is ugyanezt teszi a maga részéről), vagyis amíg tudja, feltartóztatja apjával szembeni haragját és dühét, amikor pedig már nem tudja, reflexszerűen önmaga ellen irányítja, mintegy villámhárítójává válva saját feltorlódott érzelmeinek és indulatainak: ezeknek a levezetődése maga az epilepsziás roham. (Utána teljesen normálisnak tűnik, amíg érzelmei és indulatai ismét fel nem halmozódnak a kritikus határig...) A fiúnak ez a kettős viselkedése (normális szakaszok – epilepsziás rohamok) persze csak tovább erősíti az apa pszichikai és magatartásbeli kettősségét, az pedig még tovább a fiúét: Valódi ördögi kör! Ennek az ördögi körnek a megtörése következik be, amikor – a Jézusból sugárzó, Isten iránti feltétlen bizalom hatására – az apa magatartásában változás áll be: Felkiáltása, „Szeretnék bízni! Segíts nekem bizalmatlanságomban”, annak a jele, hogy kilép a kétségbeesett siránkozás (és a leplezett agresszió) alapállásából! Tehát azt mondhatjuk: akárcsak a szír-föníciai asszony esetében, itt is a szülő gyógyulása indítja el a gyermek gyógyulását. De hogy véletlenül se kicsinyeljük le Jézus szerepét, figyeljünk föl még egy mozzanatra: Jézus felindultan utasítja vissza az apa feltételezését, miszerint ő talán képes olyasmire, amire mások nem (22. v.), majd rámutat arra, hogy nem a különleges képességről, az emberi erőről van szó, hanem kizárólag az Istenbe (a tulajdonképpeni gyógyítóba) vetett bizalomról (23. v.): aki feltétel nélkül rábízza magát, és ezzel eltakarítja az útból a lelki akadályokat, például a kétkedést, a félelmet, a görcsös erőlködést stb., az lehetővé teszi, hogy a Teremtő életereje kifejtse benne gyógyító hatását. Mindössze ennyi a „titok”, ebben áll Jézus, a nagy gyógyító „módszere”. (Szavaiban talán ott van az is, hogy minden követőjének úgy kellene bíznia Istenben, ahogyan ő bízott, és ezért minden követőjének ugyanúgy kellene tudnia gyógyítani is, ahogyan ő tudott – vö. Mk 3,15; Lk 9,2; Mt 10,1.8.)

2. Szerepzavar okozta betegség

A tizenkét éve vérfolyásban szenvedő asszony (Mk 5,25-34) betegsége valamilyen menstruációs zavar lehetett, amely mögött a szexualitással, egyáltalán a női szereppel szembeni elutasító-depresszív beállítódást kell feltételeznünk. Nem nehéz elképzelni, hogy ez az asszony mindent, ami „azzal” összefügg, piszkosnak és/vagy bűnösnek, de legalábbis károsodásnak és megszégyenülésnek élt meg, valóban mint valami „elvérzést”, mintha az asszonyi lét személyisége elfolyását, önmaga elvesztegetését, lényegének örökös feláldozását jelentené, és így alapérzése az lehetett, hogy az élet nem más, mint veszteségek feltartóztathatatlan folyama, a legcsekélyebb értelem és haszon nélkül, vagy egyszerűbben fogalmazva: az élet azt jelenti, hogy örökösen csak adnia kell, hogy fel- és kihasználják, és nem kap semmit. Ez az életérzés fejeződhetett ki betegségében. Ehhez társul, hogy a kor zsidó társadalmában a rendes és a rendkívüli menstruáció egyaránt „tisztátalanná” teszi a nőt, vagyis gyakorlatilag kiközösíti a társadalomból, sőt „tisztátalanná” teszi azt is, aki őt vagy az általa használt holmikat megérinti. Banális bölcsesség: végső soron egyetlen valami képes valóban meggyógyítani az embert – a szeretet; az a viszony, amelyben nem számít a méltóság vagy a méltatlanság, a teljesítmény vagy az érdem, a tisztaság vagy a tisztátalanság kérdése, hanem csak a kinyújtott kéz, amelynek nem kell visszautasítástól tartania, egy egyszerű érintés, amely legbensejében kapcsol össze két embert, mintha áramkör zárulna, amelyen keresztül gyógyító energia áramlik. Jézus minden más gyógyításának mintája, „paradigmája” lehet az itteni: Nem titokzatos, „természetfeletti” vagy mágikus erővel gyógyít, hanem Isten feltétlen szeretetének közvetítésével – ami aztán gyógyhatást vált ki, ha a beteg (vagy hozzátartozói) részéről megfelelő bizalommal találkozik. Márpedig ez a bizalom – még ha babonás formában is, de – megvolt ebben az asszonyban, és Jézust megérintő gesztusa közvetítette számára Isten gyógyító erejét.

3. Vakok látnak

a) A betszaidai vak meggyógyítása (Mk 8,22-26). – Az eddig mondottak szellemében ezt így értelmezhetjük: Pszichoszomatikus eredetű vakságról, ill. annak (az Isten jóságába, ill. Jézusba vetett bizalom erejéből fakadó!) pszichoszomatikus gyógyításáról van szó; lehetséges ugyanis, hogy aki nem képes/akarja látni a számára elviselhetetlen valóságot, az a szó szoros értelmében fizikailag is megvakul (mint ahogy más félelmek a szó szoros értelmében megbénítják, mozgásképtelenné teszik az embert: ez a „betegségbe menekülés”, szaknyelven a „betegségnyereség” közismert jelensége); a biztonságot, elrejtettséget, elfogadást sugárzó gesztusok viszont (kézen fogás, elkülönítés a tömegből, kézrátétel, nyállal megkenés) képesek a vaksághoz vezető „görcs” feloldása révén magát a vakságot is megszüntetni. De nehogy egyoldalúsággal vádolhasson valaki, jelzem, hogy ennek a csodaelbeszélésnek legalább három másik magyarázata is lehetséges: Jézus nagyságának kiemelésére, ill. fokozására egy abban a korban közismert hellenista csodamotívumot alkalmaztak Jézusra: Jézus az Aszklépioszt vagy Szerapiszt felülmúló theiosz anér (= isteni férfi), aki amazoknál is nagyobb erővel „tesz látóvá vakokat”, és „lecsendesíti a vihart” vagy „a vízen jár” hatalmának bizonyítására. A vak meggyógyítását jelképes elbeszélésként lehet felfogni: annak jelképeként, hogy Jézus szellemi értelemben tette „látóvá”, az igazságot vagy a helyes utat felismerővé azokat, akik „a sötétségben és a halál árnyékában laktak” (Lk 1,79; Mt 4,16) – mint ahogy „a vizet borrá változtatni” kifejezés is azt jelentette abban a korban, hogy „bűnösöket megtéríteni” (vö. Jn 2,9). E mellett az értelmezés mellett szólhat, hogy e vak meggyógyításának története közvetlenül a „Kicsoda Jézus?” (8,27-30.31-33) problematikát tárgyaló szakaszt előzi meg, ill. az evangéliumnak a 8,27-tel kezdődő „új fejezetét” szintén egy vak, Bartimeusz meggyógyításának története zárja majd le (10,46-52). Feltételezhető, hogy Jézus – más nagy gyógyítókhoz hasonlóan – bánni tudott az átlagember számára ismeretlen különleges erőkkel, amelyek „a természet törvényeinek” keretén belül mozognak ugyan, rejtettségük és nagyságuk miatt azonban mégis rendkívüliek.
b) A jerikói vak meggyógyítása (Mk 10,46-52). – Az alább következő magyarázat jobb megértése érdekében érdemes előrebocsátani a következőket: Számos hétköznapi példán meg lehet figyelni a szorongás és a bizalmatlanság („hitetlenség”), illetve a látás elvesztése közötti összefüggést. 1) Ha valaki előtt olyan feladat áll, amit voltaképpen nem akar elvégezni, de azt hiszi, hogy mégis el kell végeznie, akkor ettől az ellentmondástól hirtelen heves fejfájás („migrén”) tör rá, (egyéb tünetek mellett) szúrni kezd a szeme, s végül csak egy megoldás marad, nevezetesen el kell sötétítenie a szobát, le kell feküdnie és be kell csuknia a szemét: Amit látni sem bírt, de nem engedte meg magának, hogy ne lássa, (a feladat) végül rákényszeríti, hogy valóban órákra becsukja a szemét, azaz átmenetileg ne lásson. 2) Az „elviselhetetlen látvány” sokkal tovább is tarthat és súlyosabb is lehet. Szemorvosok nemegyszer találkoznak jelentős és „megmagyarázhatatlan” látásromlással; ezek hátterében gyakran drámai okok húzódnak meg: súlyos szerencsétlenség, nyomasztó foglalkozásbeli kudarcok, hozzátartozók gyógyíthatatlan betegsége – olyasmi, amin nem lehet változtatni, mégsem képes „végignézni”, „elnézni” az ember. A nyelv árulkodó: a szomorúságtól „elhomályosul/elsötétül előttünk a világ”, a bajban „kilátástalanság nehezedik a szemünkre”. Magyarul: Amit „látni sem bírunk”, mégis együtt kell élnünk vele, egy napon rákényszerít(het) minket, hogy valóban ne legyünk már képesek látni. Lássuk ezután a gyógyítás lehetséges értelmezését! E történet legfeltűnőbb mozzanata az a konfliktus, amelyet Bartimeusz segélykiáltása vált ki egész környezetében (48. v.: „Sokan keményen rászóltak...”), ezért arra következtethetünk, hogy vaksága elsődlegesen a segélykiáltás és a visszautasítás problémájával függ össze. Azt vetik szemére, hogy kiáltozásával tönkreteszi a „közrendet”, és azt éreztetik vele, hogy ne tartsa magát olyan fontosnak, hogy zavarhatja „a Messiás” diadalmenetét; maradjon csak meg eddig játszott szerepében, a peremre szorított, jelentéktelen, passzívan függő és rászoruló élet szerepében; ne higgye, hogy éppen neki, a koldusnak van joga „a Messiás” szeme elé kerülni (vö. 47. v.: „ahogy meghallotta, hogy a názáreti Jézus az...”). Más szavakkal: Nincs joga, hogy ő maga jelentkezzék szólásra; azt kell gondolnia magáról, hogy saját vágyaival csak terhére lehet másoknak; csak addig számít valamennyire, amíg mindenkinek megengedi, hogy részvéttel nézzen le rá (avagy részvéttel lenézze őt). Ha pedig életének tipikus mozzanatát fedezzük fel ebben az egyszeri jelenetben, akkor máris felfedezhetjük az összefüggést Bartimeusz jelentéktelenség-érzése és megvakulása között: Az ember egyszer csak szó szerint nem képes többé látni a világot, ha folyton abba ütközik bele, milyen szemrehányóan és fölényesen néznek a szemébe a többiek; ez elől krónikusan be kell zárnia a szemét. Vagyis Bartimeusz vakságában egyrészt jelentéktelenség-érzése miatti állandó szégyene fejeződik ki: folyton le kell csuknia a szemét mások tekintete előtt, le kell merülnie a homályba az idegenek metsző leleplezésétől való félelmében. (Jól illik ebbe a betegségképbe, hogy Bartimeusznak még saját neve sincs, ez ugyanis nem tulajdonnév, hanem csak azt jelenti, hogy „Timeusz fia”; ha valakit így szólítanak meg, az olyan érzést kelt benne, mintha csak szüleinek szófogadó függeléke lenne, nem pedig önálló lény). Vaksága azonban másrészt és főképpen az engedelmesség egyik formája: ez a fajta megvakulás ugyanis azt jelenti, hogy az ember végérvényesen elfogadja a környezete által számára kirótt, lesújtó szereposztást, mások mindenhatóságát, illetve saját tehetetlenségének teljességét, másképpen, a mások szemébe nézés morális képtelensége a vakságban fizikai ténnyé szilárdul: amit korábban nem volt szabad tennie, arra most már fizikailag nem képes. Hétköznapian szólva: belemenekült a vakság betegségébe. (Ez egyébként kettős „nyereséggel” jár számára: egyfelől megszabadul a többiek lenéző tekintetétől, másfelől azok részvétükkel és alamizsnájukkal jutalmazzák behódolását.) Az első csodálatos mozzanat, a gyógyulás „első fele”: Bartimeusz, aki eddig alkalmazkodott és tartotta a száját, most, amikor – valószínűleg életében először – esélyt lát arra, hogy kiszabaduljon vakságának gettójából, amikor az a férfi jön, akit sokan a Messiásnak tartanak, meg meri tenni, hogy áttöri az idegen útmutatások korlátját, és a szenvedés határtalan energiájával saját önállóságáért, saját szemeinek visszakapásáért küzd feltartóztathatatlanul; a többiek még most is akadályozzák, de ő bízik abban, hogy ez az egy, ez a „Messiás” éppen abban fogja megmutatni nagyságát, hogy nem alázza meg őt, a koldust, mint mindenki más, hanem szeme elé engedi őt, és visszaadja neki (jelentéktelenségét megszüntető) méltóságát – és ezzel a saját arcát, a látását is. A második csodálatos mozzanat, a gyógyulás „másik fele”: Jézus nem hagyja figyelmen kívül a tömegből jövő segélykiáltást, hanem megáll, és magához hívatja a beteget; számára ez az egyetlen segélykiáltás fontosabb, mint ezer hozsanna-kiáltás (vö. Mk 11,9-10); szolgálatban megmutatkozó nagysága itt abból világlik ki, hogy az útszéli koldust komolyabban veszi, mint a „messiási méltóságát” ünneplők és megvallók tömegét, egyetlen szenvedő ember többet jelent neki, mint a tapsoló hitvallók sokasága (a nagy – és egyébként is téves – „hitvallások” nem érnek fel hozzá, vö. Lk 6,46)! Van azonban még egy fontos eleme az elbeszélésnek: Jézus csaknem kínosan kerüli, hogy saját nagyságát demonstrálja ebben a gyógyításban, csak a koldus Bartimeusz nagysága érdekli; számára az a fontos, hogy ő mondja ki maga-magától, mit szeretne (mert ha megint csupán engedelmeskedne a többiek felszólításának – „Bátorság! Állj föl! Hív téged!” –, sosem nyerné vissza szeme világát); „nehézkes”, „időhúzó” kérdésével – „Mit akarsz? Mit tegyek veled?” – Jézus azt akarja elérni, hogy Bartimeusz maga fogalmazza meg, mire vágyik a legjobban, nyilvánosan vállalja a maga ügyét (vö. Jn 5,6!), és ezzel végérvényesen legyőzze félelmét attól, hogy esetleg túl sokat kíván, vagy megintcsak terhére lesz másoknak.

4. Bénák járnak

a) Az egyik elbeszélésben (Mk 2,1-12) hordágyon visznek egy bénát Jézushoz. A szövegben nincs konkrét támpontunk a bénultság okát illetően, de Jézus első mondata – „Gyermekem, Isten megbocsátja bűneidet!” – reális feltételezésekre ad alapot. Akkoriban ugyanis úgy gondolták – manapság talán nem? –, hogy a betegség Isten büntetése az illető, vagy elődei (nyilvánvaló vagy titkos) bűneiért (vö. Jn 9,2!). Úgy tűnik, Jézus jó érzékkel megérezte a beteg szorongását (valamely elhallgatott bűne miatt?), amely fizikailag is megbénította. Kijelentése azt jelenti: „Betegségednek semmi köze a bűneidhez: Isten nem fizet betegséggel a bűnökért, hanem megbocsátja a bűnöket, mégpedig ingyen!” Ez a megnyugtató és felszabadító kijelentés – párosulva a Jézusból sugárzó jósággal, illetve a beteg és az őt szállítók bizalmával (5. v.) – minden további nélkül megszüntethette a beteg Istentől való félelmét, és így bénult tagjainak görcsét is, látványos „csoda” nélkül is. Könnyedén beláthatja ezt bárki, akinek mondanak valamit az olyan kijelentések, mint például az, hogy „mozdulni sem tudtam a félelemtől”.

b) A másik történetben (Mk 3,1-6) egy béna kezű emberről van szó. Két értelmezést is megkísérelhetünk. Az első orvosi-lélektani jellegű: A mozgásszervi zavarok megértéséhez tudnunk kell, hogy a legtöbb mozgás tanult, majd messzemenően mechanizálódott folyamat, a mozgást szolgáló szervek bénultsága, azaz öntudatlan gátoltsága pedig sok esetben „hisztérikus” tünet, a lelki szétesés következménye. A béna kéz azt jelezheti, hogy az illető képtelen az életét „a saját kezébe venni”. Talán ezért is állítja ki Jézus középre a beteget, ti. hogy egyszer végre a középpontban lássa magát, ne pedig a peremen, és ezért van az is, hogy a beteg csak törvényszegés révén (szombati gyógyítás) nyeri vissza mozgási szabadságát. A másodikra egy nyelvtani mozzanat ad alapot. Ha szó szerint fordítjuk az esetleírást, ezt kapjuk: „Volt ott egy ember, aki béna kezet birtokolt”. Mivel a görög ekhein = „birtokolni” ige azonos súllyal azt is jelenti, hogy „tartani”, a kifejezés úgy is fordítható: „egy ember, aki bénán tartotta a kezét”. Ennek alapján azt gondolhatjuk, hogy a farizeusok csapdát állítottak Jézusnak, hogy ha szombati gyógyításon kapják, akkor vádat emeljenek ellene (ahogy az utóbbi mozzanatot a 2. v. tartalmazza is): rávettek valakit, tartsa úgy a kezét, mintha béna lenne, aztán figyelték Jézust, meggyógyítja-e szombaton. Jézus azonban átlát a szitán, s a „béna kezű” emberhez intézett felszólítása – „Nyújtsd ki a kezedet!” – ebben az esetben azt jelenti: „Hagyd abba a színészkedést!”, és semmi titokzatos nincs abban, ha rögtön rendbe jön a keze...

5. Leprások megtisztulnak

Mindjárt Márk evangéliumának elején (1,40-45) olvashatunk arról, hogy egy leprás ment Jézushoz, és kérte, tisztítsa meg őt. Gyógyulásának megértéséhez emlékezetünkbe kell idéznünk a következőket: Akkoriban nemcsak a ma is ismert betegséget nevezték leprának, hanem más bőrbetegségeket is; a leprások kultikusan tisztátalanoknak számítottak mint olyan emberek, akiket Isten ezzel a betegséggel büntetett, és kitaszították őket a társadalomból (a fertőzés veszélye miatt is); a leprásokat senkinek sem volt szabad megérintenie; ha valaki mégis megtette, maga is tisztátalannak, vagyis az istentiszteletből és a társadalomból kizártnak számított. Jézus nem közönséges (karizmatikus) erejét feltételezve, ez a gyógyulás is minden további nélkül magyarázható pszichoszomatikus folyamatokkal. A bőr ugyanis az a szervünk, amelyik (egyéb feladatai mellett) a gyengédséget és a durvaságot érzékeli, és a leggyorsabban reagál – elpirulással, elsápadással, lúdbőrzéssel... – az olyan lelki rezdülésekre, mint például az öröm, az izgalom vagy a rémület. Nem nehéz átélni, mekkora öröm és izgalom tölthette el a leprást, amikor Jézus – fittyet hányva a vallási előírásoknak és a társadalmi gyakorlatnak, saját kiközösítését is kockáztatva – gyengéden megérintette őt... Ezért nemcsak a gyógyulás tényében, hanem még abban sem kell túlzást látnunk, hogy „azon nyomban” megtisztult.

6. Összegzés

Az evangéliumok még más gyógyítási történeteket is elbeszélnek – például a kafarnaumi százados szolgájának (Mt 8,5-13) vagy a 18 éve meggörnyedt asszonynak (Lk 13,10-13) a meggyógyítását/meggyógyulását, ezeket azonban a fentiek alapján már könnyen értelmezheti bárki. Összefoglalásként a következőket állapíthatjuk meg: Az evangéliumi gyógyítási beszámolók részletei a legritkább esetben önkényesek és véletlenek, sokkal inkább jellemzőek és szükségszerűek, vagyis az egyedi(nek tűnő) vonásokban többnyire egy megbetegedett emberi élet tipikus mozzanatai sűrűsödnek össze. Gyakorlatilag ez azt jelenti, hogy a gyógyítás folyamata szinte mindig az illető betegség diagnózisát és létrejöttének folyamatát is tartalmazza sűrített formában, ezért a gyógyítás módjából vissza lehet következtetni a betegséget kiváltó konfliktusra. Ez azonban azt is jelenti, hogy Jézus által gyakorolt módon nem lehet bármely tetszőleges betegséget meggyógyítani, csak azokat, amelyek valamiképpen az emberi lélekből fakadnak, a gyógyulásnak pedig két lényeges feltéele/összetevője van: az egyik a beteg bizalma Jézusban, ill. Jézus személyén keresztül Istenben, a másik pedig Jézus karizmatikus kisugárzása, a belőle áradó gyógyító energia.

II. Természeti csodák?

Az ún. természeti csodák értelmezését illetően – ha lehet ezt mondani – fokozottan érvényes, amit a legelején már jeleztem: kizárom azt a lehetőséget, hogy Jézus „a természet törvényeit felfüggesztve” vitt végbe ilyen „csodákat”. Ebből azonban nem következik, hogy az ebbe a kategóriába tartozó evangéliumi elbeszéléseket egyszerűen el kell vetnünk mint valóságalap nélküli legendákat vagy puszta kitalációkat. Amint látni fogjuk, ezeknek az elbeszéléseknek is lehet értelmes magyarázatuk és érvényes üzenetük – tekintetbe véve persze azt, hogy az effajta csodaelbeszélésekben mindig meg kell különböztetni két dolgot: a tényleges történelmi eseményt, illetve annak áthagyományozási folyamatát, az utóbbin belül pedig a szemtanúknak a – maguk látásmódja szerinti! – beszámolóját, a díszítő továbbmesélést, a húsvét utáni prédikátorok krisztológiai feldolgozását és az evangélisták végszerkesztői tevékenységét (összesen tehát legalább 1 + 4, azaz öt „lépcsőt”, noha ez az elhatárolás nem mindig könnyű, sőt sokszor lehetetlen is egészében kivitelezni.)

1. A vihar lecsendesítése?

A Genezáreti-tavi vihar lecsendesítéseként ismert történetben (Mk 4,35-41) két irreális mozzanat van. Az egyik az, hogy a hajót elsüllyedéssel fenyegető viharban Jézus békésen aludt. Aki ekkora viharban békésen alszik, és előbb fel kell kelteni, hogy egyáltalán tudja, mi történik, az emberfeletti lény, akihez az emberi bajok és félelmek nem érnek föl; ő csupán leszállt az emberek világába, hogy megmentő csodáival „bizonyítsa” isteni hatalmát. Reális lehet ellenben azt feltételezni, hogy testi kimerültsége és mélységes lelki nyugalma folytán Jézus egy párnára dőlve, álmosan pihent a hajó hátsó részében. – A másik az, hogy Jézus „keményen rászólt a szélre, és azt mondta a tengernek: Hallgass! Fogd be a szád!” Ez Jézus felmagasztalását szolgáló, értelmetlen felszólítás, hiszen a szél és a víz nem tud sem hallani, sem beszélni. Ennek ellenére nem az a döntő kérdés, képes volt-e Jézus (vagy képes-e bárki más) parancsolni a természet erőinek („isteni” vagy „paranormális” módon, mindegy), hanem az, hogy akarta-e csodával és ilyen önhatalmúlag megmenteni önmagát és övéit (ahelyett hogy a Teremtőt kérte volna). Határozott nemmel felelhetünk, hiszen már kezdetben is Istennel szembeni bizalmatlanságként utasította el azt a gondolatot, hogy kenyércsodával mentse meg magát a pusztában (Mt 4,1-4), és ehhez az álláspontjához mindvégig hű maradt (vö. Mt 26,39; 27,42-43). Mi történhetett tehát ténylegesen? Az, hogy a megrémült és – az ószövetségi szemlélet alapján – csodaváró tanítványok felrázzák Jézust fáradt szendergéséből, ő pedig, miután teljesen élberré vált, szemrehányást tesz nekik: „Miért vagytok ennyire gyávák? Hogyan van az, hogy még mindig nem bíztok Istenben?” Jézus nyugalma és higgadtsága azonban nem annak titkos tudásából fakad, hogy a vihar hamarosan véget ér, s még kevésbé, hogy ő maga képes varázsszóval véget vetni neki, hanem Istenbe vetett bizalmából, ami szintén nem azt jelenti, hogy a vihar megszüntetését vagy a biztos megmentést remélte Istentől, hanem azt a bizonyosságot, hogy bármi történjék is, az Atya jóságos kezében vannak és maradnak: ha megmenekülnek, akkor is, ha belefulladnak a tóba, akkor is (hiszen az Atya „három nap múltán” ismét felkelti az elhunytakat, vö. Mk 8,31). (Ugyanígy számol majd az Olajfák-hegyén is mindkét lehetőséggel: „Atyám, ha lehetséges...”: Mt 26,39.) Ennek a bizalomnak – annyi prédikáció és gyakorlati bemutatás után – már meg kellene lennie a tanítványokban, ezért kéri számon Jézus, csodálkozva, hogyan lehetnek még mindig ilyen gyávák és bizalmatlanok. Félreismerhetetlen krisztológiai célzatosságtól vezetve aztán már Márk hellenista csodatörténetté dolgozta át az áthagyományozott anyagot. Hellenista elképzelés szerint ugyanis istenek, megistenült császárok és egyéb „isteni férfiak” képesek varázsigével parancsolni a viharoknak. Márk szerint itt is ez történik, de nem Istenhez intézett kérés formájában (ami még mindig a zsidó elképzelésvilágon belül lenne), hanem úgy, hogy a csodatevő parancsol a tomboló elemeknek.

2. Kenyérszaporítás?

A keresztény közfelfogás szerint Jézus két alkalommal is (Mk 6,35-44; 8,1-10) a meglévő kevés kenyeret „megszaporítva” lakatott jól hatalmas tömegeket. Erről a következőket mondhatjuk. A Márk elbeszélésében (és a párhuzamos leírásokban) foglaltakat nem tarthatjuk pusztán a fantázia termékének a következők miatt: 1) Az 5 nem szimbolikus szám. 2) A hal sosem volt eucharisztikus eledel. 3) Az Ószövetség felülmúlásának irodalmi elve értelmében sokkal nagyobb csodát kellett/lehetett volna kitalálni (vö. Jn 6,30-31!). 4) Az elbeszélés[eke]t eredetileg nem tipikus csodatörténetként fogalmazták meg: a) Sehol sincs szó bennük szaporításról vagy hasonlóról, hanem csak a kenyér és a hal megosztásáról („megtöréséről”) és kiosztásáról. b) A beszámoló[k] végén hiányzik „a tömeg csodálkozása” és a csodatevő (vagy Isten) dicséretét tartalmazó „kóruszáradék”. Ugyanakkor nyilvánvalóak a legendaképződés és a teológiai feldolgozás jelei: 1) A számadatok burjánzása: 200 dénár áru kenyér, 3 napi éhezés (Mk 8,2), 5000 (illetve 4000) férfi (plusz a nők és a gyerekek, holott olyan városoknak, mint Kafarnaum, mindössze 2-3000 lakosuk volt), 12 (illetve 7) tele kosár maradék. 2) A tárgyi logika elhanyagolása: Az imént még éhezők miért hagynák ott (esetleg még szétdobálva is?) a 12 (illetve 7) kosárnyi maradékot, hogy azt úgy kelljen összeszedni? 3) Az ószövetségi „előképek” felülmúlása bizonyos fokig érvényesül: Elizeus húsz kenyérrel lakat jól száz embert (2Kir 4,42-44). 4) A megfogalmazást az eucharisztikus szóhasználathoz idomították (vö. Mk 6,41-t és 8,6-ot 14,22-23-mal). 5) A százas és ötvenes csoportokra osztás Isten új népének a 2Móz 18,25-ben felvázolt nagy összejövetelére utal; 12 kosár, mert 12 apostol szedi össze a maradékot, illetve 7 kosár (Mk 8,8), mert 7 diákonus látta el „az asztal szolgálatát” (ApCsel 6,1-6). Továbbá a következőket kell még figyelembe venni: a) Az evangélista nemegyszer a mondatok sorrendjének fölcserélésével fejezi ki teológiai szándékát, természetesen megváltoztatva ezzel azok értelmét (ld. még Mk 3,22.21; 8,8b.6d.7.8a; 9,50a-b.49; 12,41-44.40; 14,25.23-24). Az itteni esetben (Mk 6. f.) a széttördelt kenyerek és halak kiosztásából és megevéséből (43-42. v.) a mondatok fölcserélésével (és a görög airein ige pontatlan értelmezésével, ill. fordításával) az étel megevése és a maradék összeszedése lesz (42-43. v.)! b) Az airein ige első jelentése „magasba emel, fölemel, fölvesz”; elég kényszeredett dolog ezt „összeszed”-del fordítani (43. v.). További jelentései azonban nagyon is beleillenek a szövegösszefüggésbe: „elvesz, átvesz, megragad”, illetve „elvisz, továbbhelyez, továbbít”, vagyis a tanítványok átvették Jézustól a széttördelt darabokat (az eredetiben szó sincs valamiféle „maradékról”!), és odavitték az embereknek. c) Jézus úgy rendelkezett, hogy „asztaltársaságonkint” telepejenek le az emberek (39. v.). Asztaltársaságban azonban (10-12 fő) senki sem majszolgat magában, hagyván, hogy éhes szomszédja bámulja őt, hanem megosztja, amije van. Mindezek alapján nyugodtan állíthatjuk, hogy nem „kenyérszaporítással” van dolgunk – ahogyan egyébként maga az evangélista is beállítja a dolgot! –, hanem Jézus sajátos segítési módjáról, és egyúttal célzatos, jelszerű tettéről: Az éhezés gondját nem csodatevéssel oldja meg, hanem úgy, hogy megosztja a maga (és tanítványai) végső tartalékát is, az „asztaltársaságokba” ültetéssel pedig azt sugallja, sőt provokálja, hogy a jelen lévők tegyenek hasonlóképpen. Nem nehéz elképzelni, hogy ennek eredményeként mindenkinek jutott annyi, amennyivel elverhette az éhét, úgy-ahogy „jóllakhatott”.

3. Vízen járás?

Az elbeszélés szerint (Mk 6,45-52) a „kenyérszaporítás” után Jézus elküldi hajóval a tanítványokat a Genezáreti-tó túlsó partjára, ő maga elmegy egy hegyre imádkozni, aztán amikor látja, hogy az ellenszéllben kínlódnak, a vízen járva feléjük tart, megnyugtatja őket, majd beszáll a bárkába... Ez a leírás számos nehezen megválaszolható, vagy egyenesen megválaszolhatatlan kérdést vet föl. Íme egy csokorra való: Miért kellett Jézusnak „kényszerítenie” a tanítványokat a hajóba szállásra? Ha „már későre járt az idő” az emberek megetetése előtt is (35. v.), hogyhogy csak most esteledik be (47. v.)? Ha a hajó „a tó közepén volt” (47. v.), ami legalább egy-két kilométeres távolságot jelent, hogyan „látta” Jézus, hogy csak kínlódva jutnak előre? Ha Jézus látta, mennyire kínlódnak övéi az evezéssel, miért várt estétől a hajnali szürkületig azzal, hogy hozzájuk menjen (48. v.)? Ha a tanítványok őt látták „járkálni”, miért „vélték úgy, hogy kísértet” (49. v.)?... Ami a fordítást illeti, fontos tudatosítani, hogy görög epi tész thalasszész (= a tengeren) kifejezés héber megfelelője, az al-ha-jam nem azt jelenti, hogy „a tengeren” (a víz felszínén), hanem azt, hogy „a tengerparton” vagy „a homokos tengerpart mentén” (vö. 2Móz 14,2.9; 4Móz 13,29; 2Sám 17,11; 1Kir 4,20; 1Makk 14,34 és különösen is Jn 21,1, ahol így is szokás fordítani!), vagyis ez a kifejezés csak a part-, ill. vízközelséget jelzi. A tengerben levés vagy a víz színén járás-lebegés kifejezésére mind a héberben, mind az arámban a „valaminek a színén” semitizmust kellene alkalmazni (al-pené hammaim, vö. 1Móz 1,2; 7,18). Vagyis Jézus ténylegesen nem „a vízen járt”, hanem a víz partján gyalogolt (ámbár – mivel a partoldal magasabban van a tó tükrénél – a vihartól felindult lelkű tanítványoknak a félhomályban könnyen úgy tűnhetett, hogy Jézus a tó fölött helyezkedik el, vagyis optikai csalódás áldozatai lehettek). Ezzel egyszerűen megoldódnak a jelenség értelmezési problémái. A Genezáreti-tavon jellemzőek a hirtelen keletkező fergetegek. Könnyű elképzelni, hogy éjszaka van, heves vihar tombol a hajó körül, miközben a Jézus miatti aggodalom és a Heródes poroszlóitól való félelem dúl a tanítványok lelkében (vö. Mk 6,14-16; Lk 13,31-32); ha aztán hirtelen megjelenik a tengerparton egy futólépésben haladó férfi, aki – talán a felhőkön áttörő holdfénytől megvilágítva – a felhevült kedélyű tanítványok szemében túlméretezettnek látszik, akkor a tanítványok páni rettegése nem igényel természetellenes vagy természetfölötti magyarázatot, különösen ha tekintetbe vesszük még az egész Galileában elterjedt démonhitet is. De éppen ezen a ponton fedezhetjük fel a történet eredeti mondanivalóját: A sötétségtől, a vihartól és a távolságtól felismerhetetlen Jézusban a tanítványok kísértetet látnak, ő azonban szorongó övéinek segítségére siet: „Bátorság! Én vagyok! Ne féljetek!”, s az ismerős hang meg a bemutatkozás feltehetően mindjárt meg is nyugtatja őket. Persze nyilvánvaló, hogy már Márk is rendkívüli csodaként értelmezi és állítja be a történteket. Az 51. és az 52. v. az evangélista értelmezése; szerinte a tanítványoknak már okulniuk kellett volna a „kenyérszaporításból”, és nem kellene csodálkozniuk azon, hogy aki „meg tudja szaporítani a kenyeret”, az „vízen is tud járni”. A csodás beállítás mellett szól az is, hogy a görög ókor – a héber Bibliával ellentétben – számos vízen járási legendát ismer (például Orionról vagy Xerxészről). Az evangélium végszerkesztője ezeket alkalmazhatta Jézusra isteni mivoltának kidomborítása céljából.

4. A fügefa megátkozása?

A fügefa „megátkozásával” kapcsolatos történet (Mk 11,12-14.20-24) ebben a formájában egy szélsőségesen torzító áthagyományozási folyamat terméke, amely már a Máté-evangélium hatását is magán viseli, és fájón tükrözi, hogy Jézust felnagyítani akaró buzgalmukban akaratlanul is miként csináltak bolondot Jézusból a korai prédikátorok. Mert hiszen ki akar fügét szedni akkor, amikor még nincs itt a termés ideje? Ki varázsol el egy fát csak azért, mert nincs rajta termés, amikor még nem is lehet? Ha pedig a fa Izraelt jelképezi, akkor – az iménti felfogás szellemében – még rosszabb a helyzet: Csak egy elmebeteg fanatikus kárhoztatna örökös megtérés-képtelenségre egy egész népet azért, mert annak mértékadó hatalomgyakorlói pillanatnyilag elutasítják őt. – „Mellesleg”: Hogyan vetemedhetett volna önszántából a fügefa = Izrael megátkozására (ld. 20. v.) az a Jézus, aki azt tanította, hogy még a minket ért átokra is áldással válaszoljunk (Lk 6,28)? Képtelenség, hogy betániai vendéglátója (Simon, az egykori leprás?, vö. 14,3) reggeli nélkül engedte volna útjára Jézust, az éhség motívumát tehát nyugodtan törölhetjük az eredeti történésből. Azt is figyelembe kell venni, hogy a korai kéziratokban még nem használtak központozást, az élő beszédben viszont sokszor csak a szórend és a hangsúly különbözteti meg a felszólítást és a kérdést. Az ittenin (14. v.) kívül is több olyan mondást hagyományoztak ránk, amely csak akkor egyeztethető össze Jézus szellemiségével és tanításának egészével, ha kérdésként fogjuk fel, mégpedig nyilvánvaló választ magában foglaló „költői kérdésként” (ld. Mt 19,28; Lk 22,28-30.36). Tehát helytelen a bevett, felszólító módú fordítás: „Az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki!”, helyette kérdő módban kell fogalmazni: „Hát az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?” A történet eredeti lezajlását és értelmét ezért így rekonstruálhatjuk: Jeruzsálemért vívandó, immár küszöbön álló „harca” előtt (vö. Mk 10,32-33) Jézus meg akarta mutatni a kíséretében, sőt tanítványai körében is ott lévő fanatikusoknak (ld. Lk 9,54; 22,38; Mk 11,16; 14,47), mekkora ostobaság lenne türelmetlenségük – a fügefa által jelképezett! – Izrael népével szemben, ha az még éretlennek bizonyulna („még nem volt fügeérés ideje”) az ő új üzenetének befogadására. Zseniális pedagógusként a szamáron lovagláshoz (Mk 11,1-7) hasonló újabb „játékot”, jelképes prófétai cselekedetet rendez meg. Úgy tesz, mintha ő is időnek előtte keresne gyümölcsöt a fán, amely – persze szavak nélkül, puszta létével – mentegeti magát: „Sajnálom, még nincs itt a termés ideje!” Erre így „felel” neki: „Hát az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?” Magyarán: „(Izrael népe!) Lehetetlen, hogy örökre megtagadd a gyümölcshozást!” Vagyis: megátkozás helyett rendíthetetlen bizalom! Mert megtagadni a Teremtőtől az őt megillető termést (vö. Mk 12,2) tarthat túl sokáig akár egyének, akár népek életében, de örökké nem, mert az teremtésellenes lenne. (A Teremtő ugyanis addig keresi elkóborolt juhait, amíg meg nem találja őket [Mt 18,12-14; Lk 15,3-7], ami persze konkrétan csak az emberi szabadság figyelembevételével mehet végbe.) Ezt a jézusi mondanivalót „hallották tanítványai” (14. v. vége), ezt kellett az eszükbe vésniük azoknak, akik már azért is „mennyei tüzet” akartak lehívni egy szamaritánus falura, mert ott nem adtak nekik szállást (Lk 9,54). A fügefa-történet Márknál eredetileg azzal zárult, hogy az evangélista fölhívta a figyelmet Jézus jelképes prófétai cselekedetének mondanivalójára. A legalább 10-15 évvel későbbi Máté-evangélium azonban (egyéb változtatások mellett) kihagyta ezt, és helyette betoldotta a fügefa azonnali (!) elszáradását és az ezzel kapcsolatos párbeszédet (Mt 21,19-22). Ez az eljárás három okból is érthető: a) Időközben nagyon elmérgesedett az egyház és Izrael viszonya, s az egyházban már „elszáradt fügefaként”, azaz Isten által elvetett népként tekintettek Izraelre (vö. Mt 21,41; 22,7). b) Jézus költői kérdését talán egyszerűen a központozás nélküli írásba foglalás miatt, talán a tanításával kapcsolatos, egyébként is jellemző értetlenség miatt már nem reménykedést kifejező kérdésként, hanem megátkozást kifejező felszólításként fogták fel. c) A „dogmafejlődés” odáig jutott már, hogy úgy gondolták: ha egyszer Jézus „megparancsol” valamit, annak meg is kell történnie; „átkának” tehát be kellett teljesednie. A Márk-evangélium végszerkesztője aztán átvette a Máté-evangélium változtatásait, de úgy, hogy egyszerűen betoldotta azokat (11,20-24) az eredeti befejezés („Tanítványai hallották ezt”) kiegészítéseként – azzal a jelentéktelen különbséggel, hogy nála csak másnapra szárad el a fügefa –, így aztán az eredeti történetnek itt immár két, egymásnak ellentmondó befejezése van.

5. Csodás halfogások?

A szinoptikus evangéliumok két ilyen elbeszélést tartalmaznak; mindkettő oly mértékben problematikus, hogy szó szerinti értelmezésüket bátran kizárhatjuk.
a) A Lk 5-1-11-ben olvasható „történet” szerint egész éjszakai eredménytelen halászat után Jézus utasítására a tanítványok ismét kivetik a hálót, és annyi halat fognak, hogy rosladásig megtöltenek velük két hajót. Ez megrendíti Pétert (és a többieket), akit aztán Jézus az „emberhalászás” feladatával bíz meg.
Az elbeszélés hosszú és szövevényes áthagyományozási folyamat eredménye; a bevezetést (1-3. v.) követően két fő részből áll: egy csodatörténetből (4-7. v.) és egy meghívási történetből (8-11. v.), amelyeket az evangélista egybeolvasztott. A bonyolult keletkezéstörténet magyarázza, hogy a szöveg (Jézus csodás „vízen járásának” leírásához hasonlóan) tele van feszültségekkel és ellentmondásokkal. Néhány példa: A 2-3. v. alapján azt kell gondolnunk, hogy csak Jézus és Péter ül a hajóban, a 4. és a 6-7. versben egyszer csak többen vannak ott (maga a 4. v. is tartalmazza ezt az ellentmondást: „Hajózz ki..., vessétek ki...”). – A 4. versben csak egy hajó fut ki a vízre, a 7. versben hirtelen ott terem a második is. – A 10. versben csak Péter kap meghívást, a 11.-ből az derül ki, hogy a 9-10. versben említettek mind követik Jézust. – Valószínűtlen, hogy a kora reggeli (napfelkelte utáni) órán (akkor volt szokás befejezni az éjszakai halászatot) „tömeg” veszi körül Jézust, hogy „Isten szavát hallgassa” (1. v.). – Nehezen képzelhető el, hogy a pereméig halakkal telt, süllyedező hajóban hogyan borult Péter Jézus lábaihoz, vagy a tó közepén, a „mély vízen” (4. v.) hogyan távozhatott volna tőle Jézus (8. v.). Tovább bonyolítja a dolgot, hogy János evangéliumában (21,1-14) egy megszólalásig hasonló, de lényeges különbségeket is tartalmazó „történetet” olvashatunk, amely szintén két, ill. Jn 21,15-17-tel együtt három történet egybeolvasztása: egy csodatörténeté, egy megjelenési történeté és egy meghívási történeté. A szakértők mindmáig vitáznak azon, vajon egy húsvét utáni eseményt (János-ev.) vetítettek-e vissza utólag Jézus életébe (Lukács-ev.), vagy fordítva, az itt leírtakat alakították-e át később húsvéti történetté. Kérdés persze az is, hogy akár az egyik, akár a másik esetben mi alkotja a leírás eredeti, hiteles alapját – annál is inkább, mivel Márk (1,16-20) és Máté (4,18-22) leírásában csodamentes módon történt Péter és az első tanítványok meghívása. Elképzelhető tehát, és talán valószínű is, hogy Jézus „emberhalász” szóképe alapján kerekítették ki a csodás halfogás „történetét”. Biztosat nem mondhatunk. Legfeljebb azt tehetjük hozzá, hogy az olyan emberek, akik karizmatikusan tudnak gyógyítani, gyakran rendkívüli beleérző képességekkel rendelkeznek a természeti folyamatokat, például halrajok vonulásának helyét illetően is. Nem szükségszerű tehát látványos természetfölötti csodát látnunk abban, hogy Jézus sikerrel tudta megmondani, hol juthatnak zsákmányhoz a halászok (6. v.).
b) A Mt 17,24-27-ben arról van szó, megfizeti-e Jézus a templomadót („egyházi adót”),és egyáltalán helyes dolog-e azt kiszabni, ill. megfizetni. Jézus egyszerű érvelése szerint nem – mert ahogy az apák nem adóztatják meg gyerekeiket, Isten „családjában/népében” sincs helye az adózásnak. Ezután Jézus állítólag mégis felszólította Pétert, hogy nenjen ki a tóra, fogja ki a horgára akadó első halat, s az annak a szájában talált ezüstpénzzel fizesse ki a maga és Jézus adóját. E csodatörténet hiteltelenségét már enyhén szólva furcsa volta is mutatja, ámbár az is lehet, hogy eredetileg nem csodatörténet volt – azaz nem tartalmazta a „Ha felnyitod a száját” kifejezést, a „Találsz benne egy ezüstpénzt” pedig azt jelentette, hogy a kifogott és aztán eladott hal majd meghozza a templomadó értékét –, és a „Ha felnyitod a száját” kifejezés betoldásával csak később csináltak belőle természeti csodát. De ha eltekintünk a csodás mozzanattól, akkor sem tekinthetjük hitelesnek Jézus felszólítását, mert az, hogy a botránykeltéstől való félelmében Jézus visszavonja merész döntését, az elvileg megindokolt adómegtagadást, tökéletesen ellentmond prófétai fellépésének. Viszont a templomadóra mondott elvi „nem”-et taktikázásból gyakorlati „igen”-né változtatni, ez alighanem nagyon is megfelelt bizonyos zsidókeresztény csoportoknak, amelyek nem akarták megbotránkoztatni zsidó környezetüket. Megerősíti ezt a feltételezést, hogy hasonló motivációból hasonló változtatást hajtottak végre egy másik jézusi mondáson is, és a „nem böjtöléstől” (Mk 2,19) visszatértek az „újbóli böjtöléshez” (Mk 2,20).

6. Összegzés

Azt látjuk, hogy egyik esetben sem szükségszerű „a természeti törvények felfüggesztésére” gondolni magyarázatként; csak az evangélistáknak az eredeti jelentést megváltoztató szerkesztői beavatkozásai, ill. a fordítók-magyarázók tévedései eredményezik azt, hogy a szóban forgó „történetek” látványos természeti csodáknak tűnnek.

III. Halottfeltámasztás?

Az evangéliumokban három ún. halottfeltámasztási történettel találkozunk: Jairus lányának (Mk 5,21-24.35-43), a naini ifjúnak (Lk 7,11-17) és Lázárnak a „feltámasztásával” (Jn 11,1-44). Az elsőről már beszéltem e tanulmány elején, a második – több lehetséges – értelmezése itt következik, és ezen belül szót ejtek majd a harmadikról is. Mivel az értelmezésben a szöveg több apró részletére is utalok, ezért először azt közlöm teljes egészében: (11) Mindjárt ezután történt, hogy elment egy Nain nevezetű városba, és vele mentek tanítványai számosan, valamint nagy tömeg. (12) Amikor egészen közel ért a város kapujához, íme, kifelé hoztak egy elhunytat, anyjának egyetlen fiát. Az anya özvegy volt, és a városból nagy létszámú tömeg volt vele. (13) Amikor az Úr meglátta őt, megesett rajta a szíve, és így szólt hozzá: „Ne sírj!” (14) Majd odament, megérintette a nyitott koporsót, mire azok, akik vitték, megálltak. Aztán így szólt: „Ifjú, neked mondom, kelj fel!” (15) A halott felült, és elkezdett beszélni, és az Úr odaadta őt az anyjának. (16) Erre félelem fogott el mindenkit, és Istent dicsőítették, mondván: „Nagy próféta támadt körünkben!”, és: „Isten rátekintett az ő népére!” (17) És elterjedt róla ez a szóbeszéd egész Júdeában és mindenütt a környéken. Ami a naini ifjú feltámasztásának szó szerinti magyarázatát illeti, ezt bátran kizárhatjuk; a bevezetésben leírt érvekhez (ellentmondásban állna Isten egyetemes, nem személyválogató szeretetével, illetve varázslóvá fokozná le a Teremtőt) még hozzátehetjük a következőket: a) A szó szerint vett halottfeltámasztás azért is ellentmondana Isten szeretetének, mert visszahozná ebbe a szenvedésteli létbe azokat, akik már elmentek Odaátra, ahol – legalábbis földi értelemben – nem szenvednek (és aztán persze újból meg kellene halniuk, talán súlyos szenvedések közepette). b) Az előző pontban foglaltak érvényességétől függetlenül a teremtés rendjének felborítását jelentené, hiszen a halál – a teremtés rendjéhez tartozó, tehát Isten akarta – természeti szükségszerűség, s a nem csupán megbetegedett, hanem végérvényesen halott test újraélesztése így teremtésellenes tett lenne. Istenről egyébként is feltételezhetjük, hogy úgy alkotta meg művét, hogy az utólagos belekontárkodása nélkül is eléri célját.

A szó szerinti magyarázatot elvetése után is marad még négy értelmezési lehetőség:

1) Nagyságának kiemelésére, „krisztológiai bearanyozása”, azaz istenítése céljából Jézusra alkalmaztak egy, az egész ókori Keleten ismert vándorlegendát. Emellett szól a nagy hasonlóság a Királyok 1. könyvében foglalt, Illés prófétával kapcsolatos történettel (1Kir 17,8-24; ld. még 2Kir 4,32-37 Elizeusra vonatkozóan), de talán még inkább a Tüanai Apollónioszról szóló hellenista elbeszéléssel (Philosztratosz, Apoll., 4,45); annál is inkább, mivel amazokban tetszhalottak életre keltéséről, Lukács beállításában viszont tényleges halott feltámasztásáról van szó, amivel azt akarja mondani: „Íme, az Úr amazoknál is nagyobb csodatevő!” Megerősíti ezt az értelmezési lehetőséget, hogy Lukács, aki már az előző történetben is (7,1-10: a kafarnaumi százados szolgájának meggyógyítása) ennek a felmagasztalásnak az érdekében retusálta a rendelkezésére álló mintát (vö. Mt 8,5-13), most amazt is felülmúló példával akar szolgálni (vö. Lk 7,22!): „Az Úr nemcsak haldoklókat tud meggyógyítani, hanem valódi halottakat is képes feltámasztani!” (Hasonlóan jár el Máté is, vö. 9,18-19.23-26 és 11,5.) Ez a legendaképződési folyamat aztán János evangéliumában, Lázár feltámasztásának elbeszélésében éri majd el a csúcsát: a szerint ugyanis Jézus egy negyednapos, oszlóban lévő, bűzlő hullát kelt életre. Lukács és János története egyaránt a „hitébresztés” szolgálatában áll: A naini ifjú felébresztése után mindnyájan megvallják: „Nagy próféta támadt köztünk”, Lázár fölkeltésekor pedig Jézus így imádkozik: „...csak a sokaság miatt..., hogy elhiggyék, hogy te küldtél engem”. Csakhogy a történeti Jézus kategorikusan elutasította, hogy látványos csodákkal igazolja önmagát vagy küldetését (ld. Mk 8,11-13).

2) A felsorolt súlyos érvek ellenére két dolog is kételyt ébreszt az előző értelmezéssel szemben: a) Aki elsőként mesélt arról, hogy Nainban, a kis galileai faluban valami különös történt egy temetés során, annak számolnia kellett azzal, hogy a kétkedők odamennek, és leleplezik az esetleges szélhámosságot. b) Lukács Galileától messze, görögöknek írta evangéliumát, és nyilván fogalma sem volt arról, hogy Galileában létezik egy Nain nevű falu. Ha tehát készen talált, vagy netán maga gyártott volna egy legendát, akkor egyrészt a „Nainban” helyett írhatta volna azt, hogy „valahol”, másrészt ha csupán azért szúrta volna be a konkrét helységnevet, hogy valódi történés látszatát keltse, akkor tudatosan hazudott volna, ami annál is súlyosabban esnék latba, mivel műve elején azt állítja, hogy „az elejétől kezdve mindennek gondosan utánajárt” (Lk 1,3). Az egyetlen logikus következtetés: Nainban valóban jelentős dolognak kellett történnie, olyasminek, amit érdemes volt továbbmesélni. Ha pedig a fent említett érvek miatt a halottfeltámasztást kizárhatjuk, akkor az első legkézenfekvőbb gondolat az, hogy az ifjú tetszhalott volt, és voltaképp gyógyításról van szó (ahogyan Jairus lányának esetében is). E mellett szól az a szokás, hogy Palesztinában már a halál bekövetkeztének napján, késő délután, mindenfajta orvosi vizsgálat nélkül eltemették a halottakat (és ezért könnyen előfordulhatott, hogy tetszhalottat temettek el), továbbá az a tény, hogy Jairus tetszhalott lányának Márk által elbeszélt meggyógyítását Lukács (és Máté is) halottfeltámasztássá nagyította. Ahhoz, hogy itt is halottfeltámasztási „történet” jöjjön létre, elég volt betoldani az alább, a 3a pontban említett két mozzanatot, sőt, talán csak az elsőt, a halott felülését, ami eleve gyanúsan cseng, mert: a) aki felül, az már nem „halott”, tehát ennek kellene ott állnia: „az ifjú felült”; b) ha az ember beteg, nem kell felülnie ahhoz, hogy beszélni tudjon; c) egy kómából felébredt ember nem fog azonnal felülni. A 3a pontban látjuk majd, hogy e mozzanat („A halott felült”) kihagyásával értelmes, „varratmentes” szöveget kapunk, a 3b és 3c pont pedig megmutatja, hogyan érthetjük azt, hogy Jézus „visszaadta az ifjút anyjának”. Így már csak azt kell megnéznünk, hogyan értelmezhető természetesen és logikusan a 16. és a 17. vers: Korabeli zsidók számára, akik Mózes és a régi próféták tanítását követve elfogadták, hogy Jahve a holtakkal nem törődik (ld. pl. Iz 38,18; Zsolt 6,6; 30,10 és 88,6.13), az alapokat, hitük alapjait – az istenképüket! – megrendítő üzenet volt az, amit Jézus ez esetben is mondhatott: „Isten, a teremtő Atya számára nem léteznek halottak” (vö. alább 3. értelmezés, 1. bek.)! Ebben az esetben a „félelem fogott el mindenkit” nem szóvirág vagy látványos csodát sugalló stíluselem, hanem annak a hatásnak a pontos leírása, amelyet Jézus hallatlanul új üzenete váltott ki a jelenlévőkben, s akár az özvegyben is (a phobosz = félelem jelentése ilyen összefüggésekben: megrendültség, rémület, ijedelem Isten túlságos közelségétől), és akik felfogták Jézus üzenetét, valóban azt érezhették: Nagy, rendkívüli próféta támadt körünkben”, és megérthették: „Isten tényleg rátekintett népére, tényleg törődik velünk” (16. v.). Mondhatták volna-e ezt, ha egy isteni követ arra jártában csak úgy elejtett volna köztük egy kis varázslatmorzsát (halottfeltámasztást)? Nem; akkor csak azt a „szóbeszédet” lehetett volna terjeszteni Jézusról egész Júdeában és mindenütt a környéken, amelyről a történethez fűzött kiegészítésében Lukács beszél (17. v.).

3) Jelképes elbeszéléssel van dolgunk, amely teológiai igazságot fejez ki: Isten jósága nem ér véget az ember biológiai halálánál; számára nincsenek halottak, ő mindenkit feltámaszt, rögtön a földi halál után (ld. Mk 4,40; 8,31; 12,27) – halottainkat tehát nem veszítjük el örökre, s nincs okunk a kétségbeesésre. Ezt a belső meggyőződését juttatja kifejezésre Jézus önkéntelen felkiáltása: „Ifjú, kelj fel!”, erről beszél aztán az özvegynek, például ilyen szavakkal: „A te fiad is él, és bár láthatatlanul, de szerető közelségben van veled; nem vagy egyedül; gyermekeddel együtt az Atya kezében vagy!”, és ily módon „adja oda, adja vissza” – immár elveszíthetetlenül – az ifjút anyjának. Ahhoz, hogy ez az értelmezés a szöveggel is összhangban állónak mutatkozzék, és ezáltal elfogadható is legyen, csak három megjegyzést kell tennünk:

a) A feltételezett eredeti szövegbe mindössze két mozzanatot kellett betoldania Lukácsnak: „A halott felült” – „Erre félelem fogott el mindenkit...”, és máris látványos csoda keletkezett. Ha ezeket kihagyjuk, ismét normális eseménnyel van dolgunk. Különösen feltűnő, hogy „A halott felült” szavak kihagyásával milyen természetesen és varratmentesen folytatódik a szöveg (Aztán így szólt: „Ifjú, mondom neked, kelj fel! ... És elkezdett beszélni, és odaadta őt az anyjának”), és nyilvánvaló, hogy az „elkezdett beszélni” nem az imént még halott ifjúra, hanem Jézusra vonatkozik. (Ebben az esetben természetesen nincs is szükség „az Úr” betoldására a 15. versben.) Ezt megerősíti, hogy

b) a lalein (= beszél) ige a szinoptikus evangéliumokban legalább 11 esetben azt jelenti: igét hirdet, prédikál: Mt 9,18; 12,47; 13,3.34; 23,1; Mk 2,2; 4,33; 12,1; Lk 5,4; 9,11; 11,37. Különösen jelentős és nyilvánvaló, ráadásul hasonló szövegösszefüggést tükröz Lk 9,11: „Beszélt nekik Isten országáról, és meggyógyította a kezelésre szorulókat.”

c) A 15. v. utolsó tagmondatát bevezető „és” („és odaadta”) minden további nélkül felfogható „következtetést levonó, következményt megfogalmazó” kötőszóként (et consecutivum), s ekkor e tagmondat tényleges jelentése ez: „és ily módon odaadta (= visszaadta) őt az anyjának” – tudniillik az Isten határ nélküli jóságáról, a feltámadásról és az örök életről szóló tanítása révén (vö. Mk 12,26-27!).

4) Jelképes elbeszéléssel van dolgunk, amely lélektani igazságot fejez ki: azt, hogy a túlságosan aggodalmaskodó, illetve túlságos törődést nyújtó (és közben persze rejtetten kisajátító) szülői „szeretet” átvitt értelemben vagy akár szó szerint is képes sírba vinni egy gyereket, másfelől pedig, hogy ennek a görcsös ragaszkodásnak a megszüntetése a gyermek „feltámadását” eredményezi (és bizonyos értelemben a szülőét is). Jairus lányának, illetve a szír-föníciai asszony lányának meggyógyítása kapcsán (Mk 5,21-24.35-43 és Mk 7,24-30) föntebb már kifejtettem azt a pszichoszomatikai hatásmechanizmust, amelynek alapján az effajta gyógyítások-gyógyulások végbemennek, ezért most csak vázlatosan ismertetem, hogy – ezen értelmezés szerint – miről is számolhatott be eredetileg a naini ifjú története, amely hihetetlen tömörséggel mutatja be azt, ami a valóságban többnyire hosszú évek alatt, vagy akár egy egész élet folyamán megy végbe.

Az apa korai halála után a szóban forgó fiatalember, aki feltehetően 12-20. évei között jár (abban az időben 17-18 éves korukban házasodtak a fiúk!), alighanem igyekszik megvigasztalni anyját: „Ne szomorkodj, hiszen itt vagyok én! Mi összetartozunk, és majd megbirkózunk a helyzettel!” Az anya persze készségesen elhiszi ezt, annál is inkább, mert ettől függetlenül is a fiúban látja egyetlen vigaszát, támaszát és minden reményét (ugyanis a fiú gondoskodott özvegy édesanyjának anyagi ellátásáról és jogi képviseletéről, halálával pedig mindez súlyos veszélybe került.). Ettől kezdve bátran dacolnak a sorssal, szorgalmasak és állhatatosak, közösségük valóságos szimbiózis.

Csakhogy az idő múlásával az anya szorongásokkal teli, túlságos törődése („Jaj, csak felnőjön..., csak beváltsa hozzá fűzött reményeimet..., csak ne legyen baja..., csak teljesen magamra ne maradjak...!”) egyre fullasztóbbá válik a fiú számára, aki egyre inkább úgy érzi, hogy képtelen felnőtté, önálló lénnyé válni, mert minden olyan gondolat, érzés vagy lépés, amely kifelé mutat ebből az együttélésből (pl. saját család alapítása), engedetlenség, hálátlanság és hűtlenség anyjával szemben. Egy napon jelentkeznek nála a testi gyengeség, a betegség vagy a foglalkozásbeli kudarcok tünetei, az egzisztenciális összeomlás árnya, a lelki és testi vérszegénység jelei, és kiderül, milyen vérszívó, milyen fojtogató tud lenni a „szülői szeretet” (és a gyermeki is). Egy ponton tényleg nincs tovább: csak idegösszeomlás, bénulás (ld. Jairus lányának esetét!) vagy a halál jöhet.

Jézus első szava ezért az anyának szól. Bár együtt érez vele („megesett rajta a szíve”), hiszen „ő csak jót akart”, határozottan felszólítja: „Ne sírj!” Ez azonban kemény szó, s azt jelenti: „Hagyd abba az önsajnálatot! Vesd el a férjed elvesztése miatti szomorúságot, amellyel nyomasztóan rátelepedtél a fiadra! Vess véget annak, hogy a fiadhoz kötöd életed minden boldogságát és reményét, mert ezzel csak megfojtod őt! Ne képzeld, hogy életed sikere vagy kudarca tőle függ! Keresd a magad önálló életének céljait és lehetőségeit!”

Aztán a fiúhoz fordul, aki szintén „csak jót akart”: „Kelj fel!” Ez azonban szinte ostorcsattanásként hangzik, hiszen azt jelenti: „Állj végre a saját lábadra! Ne takarózz többé az anyád iránti tisztelettel, hálával és kötelességekkel! Az ő szoknyája melletti élet túlterhel téged, miközben el is kényeztet. Válj felnőtté, éld a magad életét, különben belepusztulsz!” (Ld. ismét Jairus leányát!)

Annál meglepőbb, hogy ezután „visszaadja őt anyjának”, hiszen az lenne logikus, ha az önálló élet érdekében a fiú elköltözne otthonról. Ez azonban tévedés lenne. Otthon kell megtanulnia az önállóságot (ahogyan anyjának is), mert amíg fél és menekül az anyjától, addig nem lesz nyugta a távolban sem, hiszen lelkében sötét árnyékként magával viszi őt és beteges kapcsolatukat.

Mi köze ennek az egésznek Istenhez vagy a Jézusban megnyilatkozó isteni erőhöz? (Mert hát a 16. v. szerint a tömeg emiatt dicsőíti Istent!) Azzal a szabadsággal, amelyre az említett önállósuláshoz, illetve a közös éréshez és közös boldogsághoz mind a fiúnak, mind anyjának szüksége van, emberek (rendszerint) nem tudnak megajándékozni minket. Ehhez a minket teljesen komolyan vevő, nekünk teljes szabadságot adó Istennel kell kapcsolatba lépnünk, s akkor képesek leszünk szakítani a szülői és gyermeki (és egyéb „emberi”) normákkal (vö. Mk 7,8.13; 8,33) – és azzal a „nagy prófétával” kell kapcsolatba kerülnünk, aki úgy tudott Istenről beszélni, hogy hallgatói elég bátrakká váltak az önállósághoz, és így meggyógyultak, halálközeli állapotokból is feltámadtak.

Érthető, hogy erről beszéltek „egész Júdeában és mindenütt a környéken”...

Epilógus

Hosszú fejtegetéseim végén elégnek látom Sören Kierkegaard egyik mondását idézni:

Kétféle keresztény van:

az egyik, aki követi Jézust,

és a másik – az olcsóbb kiadás –,

aki csodálja őt.

62.700

Hogyan keletkezhetett a húsvéti hit?

A Jézus feltámadásáról szóló evangéliumi beszámolók kapcsán érdemes egyszer végiggondolni, hogyan is keletkezhetett az apostolok és az ősegyház húsvéti hite, azaz Jézus feltámadásáról vallott hite.
Az egyház hivatalos tanításának elfogadása esetén nincs probléma, a kérdés ekkor voltaképpen nem kérdés, és ha mégis, a válasz roppant egyszerű: Isten bármit megtehet, egy halott föltámasztása egyáltalán nem okoz gondot neki.
Akinek azonban gondot okoz, hogy vakon igaznak tartsa és aztán felelősséggel vallja, hogy itt egy hulla a teremtés (megszokott) rendjével ellentétes módon „feltámadt”, és olyan szellemalakká változott, amely képes tetszése szerint a túlvilágban vagy e világban mozogni, önkényesen láthatóvá vagy láthatatlanná lenni, és ha kell, megtapogattatni magát (Lk 24,39: „Tapintsatok meg!... A szellemnek nincs húsa és csontja, mint nekem”), s a végén a felhőkben lebegve a mennybe távozni (Lk 24,51; Csel 1,11) – annak számára mégiscsak értelmes a kérdés: Hogyan jött létre az ősegyház húsvéti hite?
Annyi bizonyos, hogy Jézus megfeszítése után valami nagyon szokatlannak, rendkívülinek kellett történnie. Ugyanis néhány hét múltán ugyanott, ahol Jézust mint eretneket kivégezték, létrejött az „ősegyház” olyan zsidókból, akik keresztre feszítése ellenére Messiásként tisztelték Jézust, holott korábban meg voltak győződve arról, hogy a Messiás nem szenvedhet (vö. Mt 16,22). Ez a szokatlan, rendkívüli csak az lehet, amit hagyományosan úgy mondunk: Jézus feltámadása. Csakhogy mit jelent ez a feltámadás? (Tehát nem a halottak feltámadása általában!...)
A modern teológusok viszonylag könnyen megoldják a problémát: vagy látomásaik voltak az apostoloknak, s ezekben Jézus feltámadottként jelent meg nekik, vagy belső, lélektani folyamatok eredményeként alakult ki bennük Jézus feltámadásának hite (például: „Isten nem hagyhatta cserben ezt a nagyszerű prófétát, tehát élnie kell, ahhoz pedig fel kellett támadnia”; vagy: árulásuk miatti súlyos lelkiismeretfurdalásukat kompenzálták: „biztosan él”) – és ezt a hitet öltöztették aztán megfelelő történetekbe.
Ezek az értelmezések nem zárhatók ki, de nagyon súlyos további problémákat vetnek föl: a) Egy csokorra való, ami a történeteket illeti: Minek kitalálni a zsidó jog szerint tanúként számba nem jöhető asszonyokat, akik elsőként hallják a húsvéti üzenetet és látják a Feltámadottat? Minek kitalálni egy üres sírt, és megadni tulajdonosként a Főtanács egyik gazdag tagjának nevét, hogy a kétkedők utánajárhassanak? Minek kitalálni a test „elcipelését” (Jn 20,13.15), ahelyett hogy a Feltámadott diadalmas vonulásáról vagy netán repüléséről beszélnének? Minek kitalálni egy fiatalembert (Mk 16,5) egy angyal (Mt 28,2) helyett? Minek etetni és itatni a Feltámadottat, sőt lépes mézet nyalogattatni vele, hiszen a kétkedőkben ez csak nehézségeket okoz (Lk 24,42-43; Csel 10,41)? Miért jelenik meg a Feltámadott mindig titokban, „bujkálva”, ha egyszer „dicsőségesen” támadt fel, és már semmi baj nem érheti? Miért nem találták ki a Feltámadott csodatételeit? – b) Bár nem lehetetlen, de lélektanilag elég problematikus egy ilyen, a teológusok által feltételezett módon létrejött „húsvéti hittel” előállni, s még inkább vállalni ezért a hitért az üldöztetést és a kivégzést, vagy akár csak annak veszélyét is. – c) Szinte képtelenség egy ilyen módon létrejött hittel odaállni az események többi tanúja, vagy csak egyszerűen kortársa elé, amikor is egyrészt nem lehet „messziről jött emberként” azt mondani, amit akarunk, másrészt nincs adva egy ájtatos hallgatóság, amely az egyház hite alapján már úgyis tudja, hogyan állnak a dolgok, vagy legalábbis kész elfogadni a Tanítóhivatal szavát, hanem tenyeres-talpas emberekről van szó, akik számára még az is kétséges, hogy egyáltalán van-e feltámadás, és ezért bármikor megkérdezhetik: „Mondd csak, Péter, ezt tényleg láttad, vagy csak álmodtad, netán látomásod volt!?”, és az utóbbi két esetben aligha csatlakoznak lelkesen Jézus feltámadásának hitéhez.
Reális és elfogadható magyarázatot jelenthet viszont ez: Jézus nem halt meg a kereszten; a sírban magához tért; Arimatheai József elvitte és elrejtette; a gondos ápolásnak köszönhetően fölépült; az apostolok tényleg találkoztak vele, látták, tapintották, vele ettek-ittak (Csel 10,41). Ha mindezt tényleg megtapasztalták, akkor bátran előállhattak „feltámadásának” hírével.
Néhány azon mozzanatok közül, amelyek egyébként hihetővé teszik, hogy Jézus túlélte kivégzését: nem kínlódott napokig a kereszten, hanem a szombat közeledte miatt hamar levették; nem törték el a lábszárcsontját, mint sietség esetén szokás volt; akadt, aki (státusa alapján) elkérhette Jézus testét Pilátustól, különben feltehetően a kivégzett bűnözők gödrébe vetették volna; Pilátus kiadta Jézus testét, noha ez nem volt kötelessége, és kockázatokat rejtett magában; nem földbe temették, hanem sziklasírba; nem volt idő megmosni és szabályosan eltemetni, különben múmiaszerűen bepólyázták volna, a sírt pedig a következő temetésig nem nyitották volna ki; a lándzsaszúrás nem ért szükségképpen életfontosságú szerveket, János evangélista csak Jézus „oldalának” megnyitásáról beszél (19,33).
Itt azonban most nem az érdekel, hogy lehetséges-e ilyesmi, hanem az, hogy ha így történt, ha ez a természetes folyamat zajlott le, akkor az apostolok miért nem így mondták azt el, és miért beszéltek Jézus „feltámasztásáról”. A válaszkísérlet előtt azonban még két dolgot vegyünk tekintetbe!
Az egyik: Vannak utalások arra, hogy az apostolok tényleg úgy gondolták, sőt hirdették, hogy Jézus nem halt meg és nem támadt fel, hanem az említett természetes folyamatról volt szó: a) Az első és leghitelesebb híradásban (bár itt az asszonyokról van szó, de hát mégiscsak ez a húsvéti hit kiindulópontja) nem az áll, hogy Jézus „feltámadt” (anesté) vagy hogy „Isten feltámasztotta” (anestésen), hanem hogy „fölébresztetett, fölkeltetett, fölegyenesíttetett, fölébredt, magához tért” (égerthé: Mk 16,6), és ugyanezt a szót (égeiren) használja Péter apostol az Apostolok cselekedetei szerint Kornéliusz házában: „Isten fölébresztette, fölegyenesítette őt...” (10,40; ld. még 13,30.37 – noha a Csel, s benne Péter is a „feltámasztotta” kifejezést is használja, vö. 2,24.32; 10,41; 13,34). – b) Péter első nyilvános beszéde (Csel 2,22-36) eléggé egyértelműen utal arra, hogy Jézus nem halt meg: „Ti keresztre szögeztétek... De Isten feltámasztotta őt, feloldván (aor. part.) a halál fájdalmait... Nem adta oda a Hádésznak, és teste nem látott rothadást” (2,24.27.31), magyarán: a keresztre szögezés nem érte el a célját, Jézus megölését, mert Isten „feltámasztotta” őt, feloldván = megszüntetvén (értsd: azzal, hogy megszüntette) azokat a „szülési fájdalmakat” (ódinas), melyek általában a halálhoz vezetnek; ugyanilyen világos: „nem adta oda a Hádésznak, nem hagyta beleesni a Hádészba”, azaz a holtak birodalmába = még nem volt halott; ugyanezt jelenti, hogy „teste nem látott rothadást”, azaz nem indult oszlásnak, nem érte a végérvényes halál.
A másik: Bárki bármikor bármilyen eseményt mond el, vagy pláne értelmez, ezt mindig egy adott „paradigmán”, értelmezési és közlési mintán, sémán belül, annak segítségével teszi (akár tudatában van ennek, akár nincs); ez a paradigma sok tényezőből tevődik össze, de két eleme kiemelkedő fontosságú: az egyik az adott ember (és az adott kor) világképe (vagy természetképe, kicsit talán leegyszerűsítve: természettudományos ismeretei), a másik az adott ember világnézete, közelebbről (filozófiai és) teológiai felfogása (még konkrétabban: dogmatikája); persze a kettő sokszor átfedi egymást. Egyszerűen szólva: mindenki aszerint értelmez és mesél el egy eseményt, hogy „milyen (ideológiai) szemüveggel nézi” (ennek a szemüvegnek a legtöbb ember nincs tudatában, és még aki tudatosítja is, és „le akarja venni”, azaz tárgyilagos, tárgyszerű akar lenni, annak is csak egy bizonyos határig sikerülhet).
Lássuk most már, miért is beszéltek az apostolok mégis Jézus „feltámasztásáról”, ha egyszer feltételezhető, hogy tudták: „csupán” magához tért?!
Az általános zsidó gondolkodásmód (paradigma) szerint a világ minden jelensége és eseménye mögött Isten áll közvetlen okként: mindent Ő „mozgat”, Ő intéz (ha nem kell is ezt feltétlenül fizikai okságként fölfogni); ld. például az olyan ószövetségi leírásokat, miszerint „az Úr erős keleti szelet támasztott” (2Móz 10,13), „az Úr zavart keltett az ellenség táborában, kidöntötte harci szekereik kerekeit” (2Móz 14,24-25), „az Úr fürjeket vezérelt a vándorló nép táborába” (4Móz 11,31; talán ez a szemlélet mutatkozik meg Jézus egyik-másik kijelentésében is: „Atyátok nélkül még egy veréb sem hullik a földre”, Mt 10,29; vagy: „Isten öltözteti a mezei virágokat, táplálja az ég madarait”, Mt 6,26.30). Ha tehát az apostolok úgy tudták-gondolták is, hogy Jézus nem halt meg a kereszten, hanem csak tetszhalott volt (kómában volt), és később, a sírban nem föltámadt, hanem csak magához tért (égerthé, „fölébredt”), akkor is magától értetődően (vö. tudattalan paradigma!) és tiszta lelkiismerettel fogalmazhattak úgy, hogy „Isten föltámasztotta” Jézust.
Sőt! Az általános felfogáshoz és beszédmódhoz képest két oknál fogva is „fokozott joggal” beszélhettek így: a) A keresztre feszítés túlélése egészen rendkívüli, ritka, mondhatni egyszeri esemény volt (bár Josephus Flavius említ eseteket), tehát joggal beszélhettek (a saját paradigmájukon belül) „fokozott” isteni közbeavatkozásról. – b) Ugyancsak a zsidó közfelfogásra alapozva joggal láthattak „bizonyító csodát” (közvetlen isteni beavatkozást) Jézus életben maradásában, azaz úgy láthatták, hogy Isten igazságot szolgáltatott az ártatlan prófétának (messiásnak?) ellenségeivel szemben (vagyis „istenítéletet” láthattak benne a nagyra becsült Főtanács ítéletével szemben).
De ha nem úgy gondolták volna is az apostolok, hogy Jézus csak tetszhalott volt, és ezért még a fent idézett szövegeket is (Mk 16,6; Csel 2,24-27.31; 10,40) úgy kellene értelmezni, hogy Jézus valóságos haláláról és feltámasztásáról beszéltek, az sem lenne perdöntő bizonyíték Jézus halála és feltámadása mellett; abban a korban ugyanis igen kezdetlegesek voltak a biológiai-orvosi ismeretek, ennélfogva egyáltalán nem magától értetődő, hogy biztosan meg tudták állapítani a halál beálltát, különösen a nagypénteki „kapkodásban”. (Ugyanez vonatkozik a Jézus oldalát lándzsával megszúró katonára vagy a kivégzést vezető századosra is; vö. még Jairus lányának története: a hírhozók azt mondják: „már meghalt”, Jézus: „csak alszik”, Mk 5,35.39). Könnyen megeshetett hát, hogy Jézust csak halottnak tartották, azután ténylegesen találkoztak vele testi mivoltában (csak ebben az esetben mondhatta Péter hazugság nélkül: „Vele ettünk és ittunk... feltámadása után”, Csel 10,41), a kettő között történteket pedig (a zsidó paradigmában gondolkodva) nem értelmezhették és nem nevezhették másként, mint hogy „Isten feltámasztotta Jézust a halottak közül”. (Egyébként: még a 20. századi Magyarországon is temettek el tetszhalottakat abban a hitben, hogy valóban meghaltak!)
Akár az első, akár a második verzió a helytálló (paradigmatikus gondolkodás vagy kezdetleges biológiai-orvosi ismeretek), nem eshetünk abba a hibába, hogy a 2000 évvel ezelőtti zsidó paradigmában mondottakat szó szerint átvesszük a mai európai paradigmába, ahelyett hogy „lefordítanánk” az akkori szövegek értelmét a mai paradigmára, illetve az azt kifejező nyelvre. Ha ezt nem tesszük meg, akkor ugyanazt a hibát követjük el, mint amikor szó szerint (és dogmaként!) vettük a hat napos teremtéstörténetet, és ebben az esetben eljön az idő, amikor ezért ugyanúgy megmosolyognak majd minket, mint ahogy mi megmosolyogjuk nem is olyan távoli elődeinket...
Továbbá akár az első, akár a második verzió a helytálló, ami az ősegyház feltámadáshitét illeti, számításba kell vennünk még egy fontos szempontot: Itt is erősen működött egy (különben általánosan jellemző) vallástörténeti jelenség, nevezetesen a hagyományátadási folyamatot kísérő (s az idő múlásával egyre jobban burjánzó!) legendaképződési folyamat, amely a legszélesebb értelemben a krisztológiai tendenciát jelenti (az „emberfia” Jézusból megalkotják az „istenfia” Krisztust, az emberből Istent csinálnak), és amelynek egyik eredménye vagy megnyilatkozása, hogy az eredetileg „természetes” (= a teremtés rendjébe illő), csodamentes, bár kétségtelenül rendkívüli húsvéti eseményt (= egy ember túléli a keresztre feszítést) masszív, természet-fölötti csodává „javítják ki” (pontosabban: fújják föl). Csak három bizonyító példa: 1) Márknál a vasárnap hajnalban a sírhoz siető asszonyok egyszerűen annyit látnak, hogy a követ valaki már elhengerítette a sír bejáratától (16,4), és sírőrzőkről szó sem esik; Máténál nagy földrengés támad, az Úr angyala leszáll az égből, elhengeríti a követ (tekintete mint a villám, ruhája mint a hó), az őrök halálra rémülnek (28,2-3); Lukácsnál már két férfi (angyal) áll ott ragyogó öltözetben, az asszonyok félelmükben a földre szegezik tekintetüket (24,4). – 2) Mk a sírban ülő, információt adó alakot „ifjúnak, fiatalembernek” mondja (16,5; a neaniskos-t csak ebben az értelemben használja az egész Újszövetség: Mt 19,20.22; Mk 14,51; Lk 7,14; Csel 2,17; 5,10; 23,18-22; 1Jn 2,13); Mt az „ifjúból” „angyalt” (angelos) csinál (28,2), Lk „két férfit” (24,4), de ezek ragyogó öltözetben vannak, s így ugyancsak angyaloknak értelmezhetők (Lk a 24,23-ban maga is így értelmezi, és Jn 20,12 így is nevezi őket). – 3) Ami Jézussal történt, azt Mk úgy nevezi: égerthé (16,6): „fölébresztetett, fölébredt, magához tért”; Mt már azt írja, (égerthé) „a halottak közül”, ráadásul „amint megmondta” (28,6-7). – Ez a csodagyártási folyamat idővel teljesen átszövi és végül szinte felismerhetetlenné teszi az eredeti történéseket. A későbbi korok pedig mindent készpénznek vesznek...
Külön tanulmányt igényelne annak bemutatása, miért és hogyan alakult ki Pál hite Jézus feltámadásáról, miért alakult épp olyanná, amilyenné, és miért vált számára minden mást elsöprő fontosságúvá. Aztán újabb tanulmány tárgya lehetne, hogy az ősegyház miért Pál hitét tette magáévá, és az egyház Krédójának miért az a lényege, hogy „meghalt és feltámadt”, és miért nem esik benne egyetlen szó sem Jézus tanításáról és cselekedeteiről...
Persze a lényeg szempontjából mindez gyakorlatilag közömbös: Jézus tanítása (tömören: Mt 7,12 vagy Mt 22,37-40) érvényben van, akár meghalt, akár nem, akár feltámadt, akár nem (amint az egyetemes feltámadás és örök élet sem annak a függvénye, hogy Jézus nagypénteken meghalt és húsvét vasárnap föltámadt-e) – mert csupán annak a Pálnak (teljesen megalapozatlan) magánvéleménye az, hogy „ha Krisztus nem támadt fel, akkor hiábavaló, üres, semmit érő a hitünk, és még mindig bűneinkben vagyunk” (1Kor 15,14.17), aki Jézust és tanítását nem ismerte, és később sem mutatott érdeklődést annak alapos megismerésére („Jeruzsálembe sem mentem föl”: Gal 1,17; „Három év múlva aztán fölmentem Jeruzsálembe... Péternél maradtam tizenöt napig”: Gal 1,18; „Tizennégy év múlva ismét fölmentem”: Gal 2,1), hanem a „damaszkuszi eseményre” építette egész teológiáját („Az általam hirdetett evangéliumot nem emberektől kaptam vagy tanultam, hanem Jézus Krisztus kinyilatkoztatásából”: Gal 1,11-12).
Igaz, később Pálhoz hasonlóan Máté is csodabizonyítékot adott Jézus szájába, méghozzá jövendölés formájában, úgyhogy azt is mondhatnánk, kettős csodabizonyítékot: „Amint Jónás próféta három nap és három éjjel volt a hal gyomrában, úgy lesz az Emberfia is a föld szívében három nap és három éjjel” (12,40). (A párhuzamosnak tekinthető márki helyen [8,11-13] még csak szóba sem kerül Jónás, a Lukács-féle változatban pedig [11,29-32] Jónás prédikációja tekinthető a szóban forgó „jelnek”.)
Mindenesetre Jézus maga mindig elutasította a bizonyító csodákat (ld. már Mt 4,1-11 par), „gonosz és házasságtörő nemzedéknek” nevezve azokat, akik csak ilyen csodák hatására akartak volna „hinni” neki vagy Istennek (Mt 16,4; Lk 11,29); egy alkalommal közölte is velük, hogy „semmiféle jelet” nem kapnak, majd egyszerűen faképnél hagyta őket (Mk 8,12-13). Az evangéliumok egybehangzó tanúsága szerint ellenfelei és ellenségei (vagy tökéletesen értetlen rokonai: Jn 7,3-5) követeltek tőle ilyesmit, még a legvégén is: „Ha ő a Messiás, Izrael királya, szálljon le most a keresztről, hogy lássuk és higgyünk” (Mk 15,32).
Akinek azonban nyitott a szeme és tiszta a szíve, annak nincs szüksége semmiféle „húsvéti bizonyítékra” ahhoz, hogy Jézus tanításában fölismerje Isten üzenetét, s e fölismeréstől (is) indítva nyomába szegődjön...

Pál feltámadáshitéről

Hogyan alakult ki Pál hite Jézus feltámadásában, és miért vált számára minden mást elsöprővé? A korrekt válaszhoz (részben teológiai, részben pszichológiai) könyve(ke)t kellene írni. De még ha valakinek birtokában volna is minden elérhető információ, akkor is csak hiányos és bizonytalan választ adhatna, mert a két döntő pont nem tisztázható teljes bizonyossággal, nevezetesen hogy mi is történt Damaszkusznál, illetve hároméves arábiai tartózkodása idején (Gal 1,17-18), holott e kettő a kulcsa az egész későbbi Pálnak. Az alábbiak tehát csak tapogatózó, feltevésszerű megközelítésekként értékelendők.

Pál Jézus feltámadásával kapcsolatos hitének jó összefoglalását nyújtja az 1. Korinthusi levél 15. fejezete, amelynek 1. versében azt mondja: „Azt (az evangéliumot) hagytam rátok, amit magam is kaptam.” Erre nézve két fontos kérdés vetődik föl: Miben áll ez az evangélium? Kitől és hogyan kapta ezt az evangéliumot?

Az első kérdésre itt csak utalásszerűen annyit jegyzünk meg: ez az evangélium „az általa hirdetett evangélium” (Gal 1,11), érthetőbben: „az ő evangéliuma”[1] amelynek a lényege az, hogy Krisztus kereszthalálában és feltámadásában történt a megváltás/megigazulás/üdvözülés[2]

A második kérdésre akkor tudunk válaszolni, ha tisztázzuk, mit jelentett Pál számára a „kapni” (paralambanein) fogalma. Nos, jellemző a következő kijelentése: „Az evangélium, amelyet hirdettem, nem emberektől származik, hiszen nem embertől kaptam vagy tanultam, hanem Jézus Krisztus kinyilatkoztatása révén” (Gal 1,11-12). Már ez is mutatja, hogy evangéliumának fő pontjait[3] (vallomása szerint) nem az egyházi hagyományból tanulta, hanem „kinyilatkoztatás” révén tudta meg (bármilyen problematikusnak tartsuk is az ilyesmit). Ezt megerősíti azzal, hogy kijelenti: damaszkuszi megvilágosodása után nem ment el Jeruzsálembe, és nem hallgatott „testre és vérre” (Gal 1,16-17). – De lássuk, miket „kapott” még!? Az 1Kor 11,23-25 szerint az eucharisztia szereztetési igéit: „Az Úr Jézus elárultatásának éjszakáján fogta a kenyeret, hálát adott... fogta a kelyhet...”. – Az 1Kor 9,14-ben azt mondja, „az Úr úgy parancsolta, hogy az evangélium hirdetői az evangéliumból éljenek”, noha az Úr az ellenkezőjét parancsolta: „ingyen kaptátok, ingyen is adjátok” (Mt 10,8). – Az 1Kor 14,37 szerint „az Úr akarata”, hogy „az asszonyok hallgassanak a gyülekezetben”; ez ugyan nem igaz, de „ha valaki próféta vagy Lélekkel telt, az ismerje fel az Úr parancsát abban, amit írok” (uo.), azaz csak „prófétai megvilágosodás” révén lehet felismerni ezt a „jézusi parancsot”. – Az 1Tessz 4,15-17-ben kijelenti: „Az Úr tanítása alapján azt mondjuk: Mi élők, akik az Úr eljöveteléig megmaradunk, nem előzzük meg az elhunytakat...”, de Jézus ilyesmit sem hirdetett.

Összefoglalva: Csupa olyan adatról van szó, amelyet Pál a különböző ősegyházi gyülekezetektől hallhatott – ugyanakkor kereken tagadja, hogy bármit is emberektől tanult volna. Azt gondolhatnánk ezért: úgy érti, hogy emberek közvetítésével ugyan, de az Úrtól „kapta”, amit kapott – ez viszont ellentmondana a Gal 1,20-ban esküvel is megerősített alapelvének, hogy nem emberi közvetítőktől kapta, amit kapott, hanem egyedül a mennyei Krisztustól, közvetlenül, kinyilatkoztatásban. Mivel azonban felette problematikus,[4] hogy ilyen adatokat kapott volna a mennyei Krisztustól, ezért úgy tűnik, csak egy magyarázat marad: Ami Jézus-hagyományt Pál széltében-hosszában hallott (egyes emberektől vagy gyülekezetektől), az az ő szemében csak akkor vált „érvényessé”, az Úrtól valóvá, ha a mennyei Krisztus karizmatikusan (= látomásban) megerősítette, illetve helyesen értelmezte számára[5]

Egy ilyen karizmatikus (tehát belső!) élmény = „kinyilatkoztatás” volt az alapja Pál Jézus feltámadásába vetett hitének is, nevezetesen a „damaszkuszi esemény”:[6] a damaszkuszi Jézus-követők letartóztatására indult Saulnak „megjelenik” a „feltámadt Krisztus”, számon kéri, miért üldözi őt, közli vele, hogy „hiába kapálózik az ösztöke ellen”, majd megbízza azzal, hogy „a pogányok apostola” legyen.

Hogy mi lehetséges egy ilyen élmény révén, aligha lehet eldönteni. Hogy valószínűleg mi történt, az lélektanilag a következőképpen rekonstruálható: 1. Pál tudta, hogy Jézust keresztre feszítették, és bár hall(hat)ott arról, hogy követői azt híresztelik, feltámadt, ő maga nyilvánvalóan arról volt meggyőződve, hogy a keresztre feszítés következtében meghalt. 2. Pál üldözte Jézus követőit[7]; talán már ekkor világos lehetett számára, hogy magát Jézust üldözi annak követőiben. 3. A Damaszkusz kapuja előtti „megvilágosodásban” korábbi tudása: „üldözöm – az ártatlan? – Jézust”, gyötrő lelkiismeretfurdalássá érik („Saul, Saul, miért üldözöl engem?”), és ebben a lelkiismeretfurdalásban egyúttal azt is bizonyosságként éli meg, hogy ez a Jézus létező „valóság”, különben nem okozhatna neki lelkiismeretfurdalást. 4. Ebből a kettős belső tapasztalatból folyik a kézenfekvő következtetés (aminek persze nem kell logikai természetűnek lennie, lehet az előző evidenciák vagy intuíciók „másik oldala”), hogy Jézus él. 5. De mivel Pál (úgy) tudja, hogy Jézus a keresztre feszítés következtében meghalt, nem gondolhat másra (s a kiinduló élmény miatt nem élhet meg mást bizonyosságként), mint hogy Jézus feltámadt. 6. Ezt a következtetést, ezt a szubjektív bizonyosságot csak megkönnyíti és valószínűsíti, sőt megerősíti, hogy tudja: a keresztények Jézus feltámadását hirdetik; magyarán: Pál számára – „ahá-élményként”, ami mindig és szükségképpen szubjektív! – „leeshetett a tantusz”: „Mégiscsak úgy áll a dolog, ahogy ezek híresztelik!” 7. Tekintettel Pál fanatikus személyiségére[8], mi sem kézenfekvőbb, mint hogy amilyen szenvedélyes bizonyossággal tagadta és üldözte korábban „Jézust”, ugyanolyan szenvedélyességgel állítsa és terjessze most, hogy feltámadt és él, ugyanúgy pokolba kívánva azokat, amik mást hirdetnek, mint ő (ld. Gal 1,8).

Ez már önmagában is elég lenne annak magyarázatához, miért vált Pál számára első számú, sőt minden mást elsöprő „evangéliumi” tartalommá, hogy „Jézus feltámadt”; de van két másik tényező is (bár ezek nem ebbeli hitének létrejöttét, hanem minden mást elsöprővé válását és ennek megerősítését magyarázzák):

Az egyik: Pál számára teológiailag elengedhetetlen volt Jézus feltámadása a halottak közül, mivel úgy vélte, hogy csak az engesztelő áldozatként megölt, de aztán feltámadt Krisztussal történő misztikus egyesülésünk teszi lehetővé számunkra a mi feltámadásunkat és teljes megváltásunkat[9]. Mondanunk sem kell, hogy ennek sincs semmi köze a „földi Jézus” tanításához, miszerint Isten minden megtérni kész bűnösnek feltétel nélkül megbocsát, és „három nap múltán”, azaz hamar, „automatikusan” feltámasztja „az emberfiát”, vagyis az embert, magyarul mindenkit (Mk 8,31), hiszen „Ő nem a holtak Istene, hanem az élőké...” (Lk 20,38).

A másik: Pál számára pszichológiailag elengedhetetlen volt „Jézus feltámadása”, valamint a maga „találkozása a feltámadt Krisztussal”, mivel csak ezzel tudta (vagy azt hitte, hogy tudja) igazolni, hogy bár Jézust (és tanítását) nem ismerte, sőt üldözte, mégis a Tizenkettővel egyenrangú apostol. Sosem tudott megszabadulni ettől az önigazolási kényszerétől: Rómába azt írja, „nem szégyellem azt az evangéliumot”, amely „kinyilatkoztatja Isten igazságosságát hitből hitre” (Róm 1,16-17). A galatáknak így tanúskodik önmagáról: „Pál, apostol, akit nem emberek[10] és nem ember[11] hívott meg, hanem a halottak közül feltámasztott Krisztus” (Gal 1,1). A korinthusiaknak pedig így érvel: „Én nem vagyok apostol? Én nem láttam Jézust, a mi Urunkat?... Ha mások számára nem vagyok is apostol, a ti számotokra az vagyok” (1Kor 9,1-2)! – Úgy látszik, folyton attól rettegett, hogy nem hallgatják meg, vagy nem veszik komolyan, ha nem tudja bizonyítani apostolságát! Ezért aztán még attól sem riadt vissza, hogy a saját karizmatikus (belső!) (Jézus-)”látását”[12] azonosítsa Péter és a Tizenkettő egészen másfajta, nevezetesen normális fizikai (Jézus-)látásával[13], illetve hogy Péter és a Tizenkettő normális látását azonosítsa a maga látomásával[14], holott nem ismerte a földi Jézust (vö. Gal 1,1). Hogyan tudta volna hát megállapítani, hogy a két „látás” (vagy a földi Jézus tanítása és a mennyei Krisztus kinyilatkoztatása) megfelel-e egymásnak. A lényeg azonban az, hogy Pálnak egyedül a maga személyes, karizmatikus tapasztalatára[15] kellett alapoznia apostoli küldetését és tekintélyét.

Pálnak ez a viselkedése, amelynek további megnyilvánulása vagy következménye az volt, hogy nem óhajtott semmit sem tanulni (Gal 1,16-17) azoktól, akik „együtt jártak-keltek az Úr Jézussal” (ApCsel 1,21), barátilag szólva nélkülözte a szerénységet. Ez önmagában véve nem lenne nagy baj; viszont igazi tragédia, az egész emberiség tragédiája, hogy a „történeti Jézust” félresöpörve az ő Jézusról alkotott véleménye, egymástól elválaszthatatlan megváltás- és feltámadáshite vált központi dogmává és kizárólagos mértékké az egész kereszténység számára. Lássunk néhány példát a tragikus következményekre.

A Krisztusba mint meghalt és föltámadt Megváltóba vetett hit vált döntővé és egyedül üdvözítővé, és lényegileg elveszítette jelentőségét a Jézus tanítása szerinti élet. Ha elvben nem is, gyakorlatilag mindenképpen és teljes mértékben. Zseniálisan fogalmazza meg ezt Kérdés – felelet című versében Jánosy István: „– És vasárnap mi lesz veled?/ – Kiforgatják hitemet! / Mondják: nem vagyok csak ember, / hanem isten. Megjelentem / megváltani a világot. / Mondják: nem apától lettem, / de galambtól, s testi mezben / feltámadtam, s mennybe szállva / ülök az Isten jobbjára. / Ezzel szőnek álmot rólam, / s éber szómat, mit kiróttam: / a nem-ölést, a nem-ártást / hátuk mögé vetik, áldást / várván, hogy „kereszthalálom / megváltotta a világot”! / Gyilkosnak, pénzforgatónak, / gyengébbet sanyargatónak / oldást adnak: „Halálomban / minden bűnüket lemostam.”[16]

Továbbá a szentségek váltak döntővé és üdvözítővé, nem pedig a Jézus tanítása szerinti élet; hiszen az „üdvösség kegyelmét”, amelyet kereszthalálával és feltámadásával Jézus megszerzett, „az Egyház szentségei közvetítik”, és aki nem járul a szentségekhez, az (ipso facto!) kizárja, hogy ne mondjuk: kiközösíti magát az üdvösségből... Persze ezt ma már nem illik így kimondani, de az „egyházi” közfelfogás gyakorlatilag talán még mindig ez. És még ha nem is: épp elég kárt okozott már az eltelt kétezer évben. Mindenesetre az ide vonatkozó dogmákat nem vonták vissza, tehát érvényben vannak!

Továbbá a hierarchia vált döntővé és üdvözítővé, nem pedig a Jézus tanítása szerinti élet; hiszen ha igaz, hogy Jézus Krisztus az egyedüli megtestesülése és hiteles képviselője Istennek, és hogy a Krisztusba vetett hit az üdvösség feltétele, akkor kézenfekvő, hogy mindenki köteles alávetni magát azoknak, akiket Jézus „utódaiul” jelölt ki, Péternek, a Tizenkettőnek és az ő utódaiknak, s aki ellenük lázad, Isten ellen lázad, bármennyire jézusi módon éljen is egyébként...[17]

Végül még egy példa arra, hogyan formálta tragikus módon az egész emberi történelmet a páli megváltáshit egyeduralkodóvá válása. Ha ez nem következik be, talán nem válik ki a „kereszténység” a zsidóságból, hiszen a kezdet kezdetén az egyetlen különbség gyakorlatilag az, hogy a „keresztények” (= Jézus-követő zsidók!) vallják, hogy Jézus a Megváltó, azaz a Messiás, a zsidók viszont nem. De ha kiválik is a kereszténység, minden bizonnyal nem jön létre az ismert gyilkos szembenállás, a keresztény antiszemitizmus és annak ellenhatásai. – Így viszont „szükségképpen” létrejött, hiszen a zsidók „istengyilkosságát” valahogy csak meg kellett torolni! Ennek gyökere és teológiai megalapozása ott van már magában az Újszövetségben: „... ti kiszolgáltattátok és megtagadtátok Pilátus előtt, noha ő szabadon akarta bocsátani... az élet szerzőjét megöltétek” (Csel 3,13-15); „... vére rajtunk és fiainkon” (Mt 27,25); „... a zsidók... az Úr Jézust és a prófétákat is megölték... Ezért Istennek nem kedvesek, és az emberiség ellenségei... így rájuk nehezedik Isten haragja teljes erejével” (1Tessz 2,15-16). – Órigenész aztán azt mondta: „Jézus vére nemcsak kortársaihoz, hanem minden jövendő zsidó nemzetséghez tapad”; középkori pápák rendelték el először a „sárga csillag” viselését a zsidók számára; Luther felébresztette Pál és János (vö. Jn 8,44) antiszemitizmusát, Hitler pedig Lutherre hivatkozott: „Nagy ember volt ő... Úgy látta a zsidókat, ahogy mi csak ma kezdjük látni őket.”

Íme, így vezet a páli feltámadáshit egyenesen a hitleri, és hasonlóan a sztálini koncentrációs táborokig. És a modern ateizmusig...

[1] Róm 2,16; 16,25; ezzel egyenértékű kifejezés a „mi evangéliumunk” is: 2Kor 4,3; 1Tessz 1,5; vö. még 2Kor 11,4; tehát nem azt mondja: „Jézus evangéliuma”, vagy: „a Péter és a többiek által hirdetett evangélium”, bár sokszor nevezi „Krisztus evangéliumának”, és olykor „Isten evangéliumának”, de aligha kétséges, hogy az utóbbi kifejezések azonos jelentésűek számára az „én evangéliumom”-mal.

[2] Talán mondani sem kellene: ennek semmi köze a Jézus által hirdetett evangélium tartalmához.

[3] en prótois: 1Kor 15,3.

[4] Részben lélektani szempontból, mert hogyan juthat valaki látomásban ennyire konkrét és számára új adatokhoz, részben tartalmi szempontból, mert a mennyei Krisztus hogyan mondhat mást, mint amit a földi Jézus tanított? Elfelejtette volna...? Módosította volna...

[5] Például: „ez a kehely az új szövetség” – Pálnál: „az én véremben” (1Kor 11,25, vö. páli megváltástan); „Krisztus meghalt” – Pálnál: „bűneinkért” és „az Írások szerint”; „feltámadt” – Pálnál: „szintén az Írások szerint” (1Kor 15,3-4), majd „megjelenésként” értelmezve hozzáfűzi a karizmatikus pünkösdi eseményt („több mint 500 testvér”) és a Jakab-legendát (1Kor 15,6-7).

[6] ApCsel 9., 22. és 26. fejezet.

[7] Istvánt (Csel 7,58; 8,1) és a többieket Jeruzsálemben (Csel 9,1), de szándéka szerint Damaszkuszban is (Csel 9,1-2).

[8] Vö. Gal 1,14; Csel 22,3-4; 26,5.11.

[9] Vö. pl. Róm 3,24-25; 5,17-20; Ef 2,4-7; 1Kor 15,14.17.

[10] Többes szám = nem az ősapostolok, a Tizenkettő.

[11] Egyes szám = nem a földi Jézus.

[12] heoraka: 1Kor 9,1.

[13] Vö. „vele együtt ettünk és ittunk”: ApCsel 10,41.

[14] ófthé: „megjelent Péternek... megjelent nekem is” (1Kor 15,5.8).

[15] Damaszkusz, és feltehetően későbbi élmények is.

[16] Kiemelések tőlünk.

[17] Így aztán létrejön a kétosztályú, klerikusokra és laikusokra tagozódó egyház, amelyben a klérus szükségképpen uralmat gyakorol, a laikusok pedig szükségképpen másod- vagy sokadrangú lények, s a misszió csírájában hal el...

A turini lepel ürügyén

Jézus feltámadása Isten létének és jóságának tükrében

Valaminek történnie kellett Nagypéntek és Pünkösd között; valaminek, ami olyan elemi erejű volt, hogy ellenkezőjére fordította a tanítványokban Nagypénteken lezajlott folyamatot, és Jézus ügyének összeomlását Jézus ügyének folytatásává változtatta. Ezt a valamit nevezzük Húsvétnak, Jézus „feltámadásának”.

Ez a „feltámadás” lényegileg csak háromféleképpen történhetett: 1) Az egyház hagyományos tanítása szerint: Jézus meghalt a kereszten, de Isten harmadnapra feltámasztotta a halálból, mégpedig olyan dicsőséges testben, amelyre egyszerre voltak jellemzők ennek és a transzcendens világnak a törvényei, és tetszés szerint tudott mozogni ebben és a transzcendens világban. 2) A pszichológiai magyarázat szerint: Jézus meghalt a kereszten, fizikai értelemben halott is maradt (hogy szellemi értelemben mi történt vele a transzcendens világban, ebből a szempontból nem számít), és csak tanítványainak „tudatában” vagy „lelkében” „támadt fel”, tehát az a bizonyosság született meg bennük (akárhogyan is), hogy Jézus (a transzcendenciában) él. 3) A tetszhalál-elmélet szerint: Jézus nem halt meg a kereszten, csupán mély eszmélet-vesztésbe zuhant, a sziklasírban magához tért, majd e világi, fizikai valóságában ismét találkozott tanítványaival, lassankint felgyógyult, megerősödött, s így ismételten találkozhatott tanítványaival, és oktathatta még őket.

Nézetem szerint a pszichológiai magyarázat éppen pszichológiailag alkalmatlan arra, hogy megmagyarázza mindazt, ami Húsvét után történt a tanítványokban, a tanítványok révén és a tanítványokkal, vagyis azt, amit az egyház megszületésének és kibontakozásának nevezünk. A tetszhalál-elméletet egyáltalán nem lehetetlen, de nem könnyű alátámasztani, és kétségtelenül vannak sebezhető pontjai. Az egyház hagyományos tanításának „bizonyítása” pedig éppoly lehetetlen, mint a másik két magyarázaté, és azoknál nem kevesebb problémát vet föl mind filozófiai, mind fizikai-biológia szempontból. – Azt állítom tehát, hogy jelenlegi tudásunk alapján filozófiai, pszichológiai és természettudományos módszerekkel eldönthetetlen, a három elmélet közül melyik a helytálló. (A turini lepellel egyesek azt igyekszenek bizonyítani, hogy Jézus nem halt meg a kereszten, mások meg éppen a halálát „bizonyító” jeleket látnak rajta.)

Közelítsük meg hát a kérdést egy negyedik úton, teológiailag, mindössze három axiómát használva fel hozzá: 1) Feltételezzük, hogy Isten létezik, és lényege az abszolút szeretet. 2) Feltételezzük, hogy Jézus feltámadása az egyház hagyományos tanítása szerint történt. 3) Feltételezzük, hogy a történelem tényei (pl. a keresztes háborúk) valódi tények.

Ezek alapján józan ésszel és szerető szívvel elképzelhető-e, másképpen: valószínű-e, hogy az abszolút szeretet Istene a történelemben egyedülálló módon beavatkozik a történelem menetébe, vagyis – speciális módon és speciális következményekkel – feltámasztja a halálból „egyszülött fiát”, a názáreti Jézust, de

– előzőleg (akármilyen okból és célból is) ő maga a legborzalmasabb szenvedéseknek szolgáltatja ki (vö. Mk 9,31: paradidotai [passivum divinum]; Jn 3,16: ton hüion ton monogené edóken; ApCsel 2,23: tuton... té hóriszmené bulé kai prognószei tu theu ekdoton; Róm 8,32: hüper hémón pantón paredóken auton; 1Jn 4,10: apeszteilen ton hüion autu hilaszmon);

– egyedülálló és mindent eldöntő dicsőséges beavatkozását a lehető legnagyobb titokban tartja, legfőképp azok – az ellenségei – előtt, akiknek a legnagyobb szükségük lenne annak ismeretére, s ugyanakkor mindenkitől elvárja e titok alázatos elfogadását;

– megtapasztalhatatlan és igazolhatatlan, csak „hittel elfogadható” beavatkozását teszi meg a történelem középpontjává, illetve az „igaz hit” végső és perdöntő kritériumává (s talán még az üdvösség kritériumává is);

– az általa feltámasztott (és ezáltal „igazolt”!) Jézus morális üzenetének hatékony fennmaradásáról nem tud és/vagy nem akar gondoskodni, noha a rendkívüli beavatkozásába vetett hitet (tűzzel-vassal!) fenntartja a történelemben;

– azt, hogy a történelem „rendes menete” az ő eredeti elgondolásai szerint alakuljon, nem tudja és/vagy nem akarja elérni: az emberi élet emberi módon való megéléséhez biztos és hatékony eligazítást és kapaszkodókat nem tud és/vagy nem akar adni;

– az emberiség végtelen tömegű szenvedésén, embermilliárdok leigázásán, kizsákmányolásán, nyomorban tartásán, megkínzásán nem tud és/vagy nem akar segíteni;

– azt, hogy egyedülálló beavatkozása ne váljék iszonyú tömegű gyűlölet és gyilkolás forrásává (a zsidó-keresztény szembenállástól az inkvizíción át a felekezeti harcokig és tovább), nem tudja és/vagy nem akarja megakadályozni?

Mindenki maga döntheti el, hogy a kérdésekben foglalt kettősségek (ellentmondások?) feloldhatók-e, és ha igen, hogyan. És azt is, hogy a tetszhalál-elméletet nem kell-e legalább olyan komolyan vennünk, mint a másik kettőt, mi több: nem éppen az tartja-e a leginkább tiszteletben Isten transzcendenciáját, az ember szabadságát és a teremtett világ törvényszerűségeit?

Gromon András

Egy rejtélyes fiatalember

Látszólag teljesen jelentéktelen, mégis érdekes részletkérdésnek tűnik, van-e valami köze egymáshoz a Mk 14,51-52-ben Jézus elfogatásakor feltűnő fiatalembernek ahhoz a másikhoz, akit Mk 16,5-ben az asszonyok Jézus sírjában ülve találnak. Két különböző személyről van-e szó, vagy a kettő azonos, s akár egyik, akár a másik esetben kik lehetnek, vagy ki lehet az illető?

A legújabb kori exegéták általában a két személy különbözősége mellett törnek lándzsát, s míg a Getszemáni-kertbeli fiatalemberrel nemigen foglalkoznak, annál nagyobb figyelmet szentelnek a Jézus sírjában ülőnek, többnyire (vagy valóságos, vagy irodalmi eszközként alkalmazott) természetfölötti lénynek, „angyalnak” tartva őt.

D. Lührmann szerint „Márk annak alapján, ahogy (a 16,8-ban) leírja az asszonyok reakcióját, nem gondolhat valamelyik tanítványra (a 14,51-52-beli ifjúra pedig végképp nem), hanem az ifjú ruházatának leírásában használt „fehér” jelző a „sugárzás” és „elvakítás” képzetét kelti. Akit látnak, minden bizonnyal földöntúli alak, az egész folyamat pedig epifánia (vö. Mk 9,3)”.[1] – J. Ernst így ír: „...ekkor kerül látóterükbe Isten követe, akin világító öltözet van (vö. Mk 9,3), és boldogságot ígérőn jobb oldalt ül... Csak a megrémült asszonyok reakciója sejteti meg velünk az ifjú természetfölötti eredetét.”[2] – R. Pesch véleménye: „Márk az asszonyok perspektívájából meséli el az angyal-epifániát: egy ifjút láttak (az eidon itt nem a „látomás” kifejezése), akit a hosszú fehér ruha attribútuma (vö. Jel 6,11; 7,9.13) mennyei követként jellemez.”[3] – L. Schenke pedig úgy gondolja, hogy „az egész Márk-evangélium csak ezen a helyen léptet föl egy angyalt angelus interpres-ként („értelmező angyalként”). Az angyali üzenet motívuma mind az Ó-, mind az Újszövetségben kedvelt stíluseleme a legendaszerű elbeszéléseknek”.[4]

De nem volt ez mindig így. A 19. században és a 19-20. század fordulójának környékén az exegéták inkább arra hajlottak, hogy a szóban forgó két fiatalember azonos, méghozzá természetes emberi személy (ami persze az első esetben teljesen kézenfekvő), sőt – korai egyházi hagyományokat folytatva – kísérleteket is tettek közelebbi meghatározására.

D. F. Strauss okfejtése Mk 16,5 kapcsán a következő: „A keleti ember nagyon is leírhat egy eszébe ötlött jó gondolatot úgy, hogy angyal súgta meg neki. De hogy az angyal külalakját és ruházatát is leírja, ez még keleten is meghaladja azt a mértéket, amit egy kép megenged... Másfelől különös, hogy oly sok mesterkélt feltételezést fogalmaztak már meg a tekintetben, kik is lehettek ezek az angyalok, hiszen a négy evangéliumi beszámoló közül kettő kifejezetten közli velünk, hogy mik voltak, nevezetesen természetes emberek: Márk ugyanis neaniskos-nak (fiatalembernek) nevezi angyalát, Lukács pedig andres düo-nak (két férfinek) az övéit. De hogy kik lehettek ezek a férfiak, nos, erre nézve ajtó-ablak tárva a találgatások előtt.”[5]

J. E. Belser – más szerzők egyetértésére is hivatkozva – János Márkkal, a második kánoni evangélium szerzőjével azonosítja a Mk 14,51-52-beli rejtélyes ifjút, megemlítve, hogy a Getszemáni-kert János Márk apjának tulajdona lehetett (amint az utolsó vacsorának helyet adó ház is), a fia, Márk pedig azon az éjszakán a kerti házban aludhatott, s hallva a Jézus elfogása körüli zajt, felriadt, s ahogy volt, csupán egy vászonlepedőt dobva magára, odament, hogy lássa, mi történik. – Belser arról is beszámol, hogy a korai egyházban sokféle feltételezés élt az ifjú személyét illetően: egyesek az ifjabbik Jakabra, mások János apostolra, sőt Saulra, a későbbi Pál apostolra gondoltak; Antiochiai Viktor szerint is ahhoz a házhoz tartozott, ahol Jézus a húsvétot ünnepelte.[6]

Sepp és Haneberg elképzelése látszólag túlságosan is a fantázia terméke, de az idézet második felében foglalt megfigyelésük meggondolandó: „(Az ifjú) kétségtelenül azért ment Jézus után, mert hírt kapott a Mester ellen készülő támadásról, és figyelmeztetni akarta a Mestert és övéit a közeledő hordára, függetlenül attól, hogy szándékát időben tudja-e kivitelezni vagy sem. Sietségében csak egy éjszakai takarót dobott mezítelen testére, és ilyen éjszakai megjelenésben érkezett a Getszemáni-kertbe... A fegyveres csapat azonban ekkorra már elfogta Jézust... A fogdmegek dühe azonban feltűnő módon nem annyira a tanítványok ellen irányul – akik időt nyernek a megfutamodásra –, még csak nem is Péter ellen – akit bár levágta Malkus fülét, mégsem tartóztatnak le –, hanem az árnyszerű ismeretlen ellen, akiben ezek szerint az Annás házában egyeztetett éjszakai letartóztatás kikémlelőjét láthatták.”[7]

Tekintettel a mai szerzők szinte teljes egyetértésére, kissé meglepő, de annál érdekesebb, hogy köztük is találunk olyanokat, akik azonosítják a két fiatalembert, bár eltérő módon értelmezik őt. Az alábbiakban két izgalmas látásmódot mutatunk be részletesen; közülük az elsőben szimbolikus alakként jelenik meg az ifjú, a másodikban viszont természetes, konkrét emberi személyként.

Ernst L. Schnellbächer[8] úgy véli, minden nehézség ellenére mégiscsak a két figura azonosítása a legkézenfekvőbb kiindulópont ahhoz, hogy elfogadhatóan tudjuk elhelyezni a két epizódot (14,51-52 és 16,5-8) a márki gondolatmenetben, mivel megfontolandó, hogy az ifjú felbukkanásának bizonyos körülményei meglepően hasonlítanak egymáshoz: Az ifjú mindkét esetben teljesen hirtelenül és anonim módon bukkan föl, s ezt nemcsak váratlannak, hanem titokzatosnak és rejtélyesnek is érezzük. A leírás azután mindkét esetben különösen kiemeli az ifjú öltözködésének módját, amiben ellentétes megfelelés figyelhető meg. De megjelenésének körülményeiben van még egy ellentétes megfelelés: A letartóztatáskor felmerülő ifjú Jézusnak az a szimpatizánsa, aki a legtovább „követi”[9] őt, a sírban ülő ifjú pedig az a személy, aki közvetlenül Jézus feltámadása után (vagy egyenesen idején?) először kerül a közelébe, még mielőtt „neves” tanítványai bármelyike találkozhatott volna vele.

Ezek a megfigyelések arra indítják Schnellbächert, hogy a két epizód értelmezésére Márk „kétlépcsős teológiájának” keretében tegyen kísérletet. E „kétlépcsős teológia”, illetve Márk evangéliumának „kettős struktúrája” annak következménye szerinte, hogy Márk meg volt győződve a kinyilatkoztatás-esemény szükségszerűen kétlépcsős voltáról, ami a következő négy példán mutatható meg:

a) Jézus útját Márk két világosan különböző színtéren követi: az „első felvonás” Galileában játszódik, és „egy magas hegyen” (9,2-8) éri el csúcspontját (climax); a második Jeruzsálemben játszódik, és Jézus keresztre feszítésében éri el mélypontját (anticlimax).

b) Márk két nekirugaszkodásban, két „hőssel” tárja elénk Isten országa kinyilatkozatását: az alárendelt „előfutárral”, Keresztelő Jánossal, azután pedig az „erősebb” názáreti Jézussal.

c) Amint a betszaidai vak (Mk 8,22-26)[10] Jézus első „kezelése” után félig gyógyul meg (24. v.), úgy válik képessé Péter (az összes tanítványok reprezentánsaként) a „Rabbi” általi „kezelése” után arra, hogy megsejtse a Jézusra vonatkozó igazságot (vö. Mk 8,29; 9,5). És amint a vak az „utókezelés” után „távolról is élesen látott mindent” (26. v.), úgy adatik meg Péternek, hogy a drasztikus jeruzsálemi közjáték után újabb pillantást vethessen a Mesterre (Mk 16,7), hogy „egyedül Jézust” (vö. 9,8) lássa teljes világossággal.

d) Jézusnak magának is két lépcsőben kell végigjárnia útját, nevezetesen a passió (megfeszítés) és a megdicsőülés (feltámadás) két lépcsőjében.

Schnellbächer szerint e kétlépcsősségnek a kifejeződése az ifjúval kapcsolatos két epizód is, amelyek azt akarják villámszerűen megvilágítani, mi történt Jézussal útjának két döntő fázisában:

Az első epizóddal (14,51-52) Márk a hamarosan bekövetkező passió-történést akarja háromszoros módon interpretálni: – a) Az ifjú szindón-t visel, s ez már most előkészíti az olvasót arra, hogy az, akit követni akar, később maga is ugyanilyen „halotti inget” fog viselni (vö. 15,46). – b) Igen hangsúlyos[11], hogy leplétől megfosztva az ifjú teljesen meztelen marad, amivel Márk villanófényszerűen elővételezi, mi fog történni Jézussal a passióban: nem csupán ruháitól fosztják meg (15,24), hanem már előzőleg követőitől is (14,50), majd messiási igényétől (14,63-64), becsületétől (14,65; 15,16-19) és végül az életétől is. – c) Mindezekkel Márk Iz 40,30-ra utal, ahol ez áll: „Még a fiatalabbak is elfáradnak, az ifjak (neaniszkoi!) is ellankadnak, a kiválasztottak is elerőtlenednek.” Az itt említett ifjak egyikeként értelmezi Márk a 14,51-52-beli ifjút, ezért nevezi neaniszkosz-nak, s egyúttal szimbolikus jelenetet alkot, amely prófétaian előre jelzi Jézus sorsát.

A második epizód (16,5-8) ihletője viszont Iz 40,31 lehetett Márk számára, ott ugyanis így folytatódik szöveg: „De akik az Úrban bíznak, új erőre kapnak, szárnyra kelnek, mint a sasok.” Az itt megjelenő ifjú nemcsak szavaival hirdeti Jézus (éppen megtörtént?) feltámadásának üzenetét, hanem fellépésének módjával is a feltámadás-történés képmása: – a) Amint a fehér ruhák ragyogásán válik láthatóvá, hogyan alakul át Jézus a fiúság megdicsőült alakjává (9,2-3), úgy az itteni ifjú is hasonló változást tükröz, minthogy aki a 14,51-ben „egy leplet magára dobva” tűnt föl, most a 16,5-ben „fehér ruhába öltözve” jelenik meg[12] – b) Amiként a fogoly Jézus a főpap előtti hitvallásában „jobb felől ülőként” jellemzi az eljövendő Emberfiát (14,62), az ifjú is „jobb felől ülve” jelenik meg itt. – c) Amiként a csak Márk által használt „megrettentek” írja le a színeváltozás hegyéről visszatérő Jézus hatását a tömegre (9,15), úgy tűnik, az ifjúnak az asszonyokra tett s ugyanezen szóval leírt hatása (16,5) az isteni dicsőség közelségére akar utalni.

Schnellbächer végkövetkeztetése: Márk arra használta föl a neaniszkosz figuráját – függetlenül attól, hogy az illető történeti személy volt-e –, hogy drámaian illusztrálja üzenetének két fő aspektusát, nevezetesen: – 1. A passió és a kereszt az ifjúság köréből való (Iz 40,30), halálosan megsebesített ifjú hős ellankadásával és elbotlásával hasonlítható össze, valamint azzal, hogy egy tiszteletreméltó embert gyalázatosan megfosztanak méltóságának minden attribútumától, egészen életének „levetéséig”. – 2. A feltámadás a sas új tollazattal való felemelkedéséhez hasonlítható, ahogyan az megígértetett az Istenben bízóknak (Iz 40,31), valamint ahhoz, amikor egy mezítelen embert világító díszruhákba öltöztetnek.

A passióhagyomány különböző rétegeit vizsgáló művében[13] Wolfgang Schenk főképpen két réteget vesz szemügyre: az ún. elő-márki réteget (amely minden bizonnyal szintén írásos anyag volt már) és azt, amelyik Márk szerkesztői tevékenysége nyomán jött létre, s – többek között – a két réteg összevetéséből von le következtetéseket. Mk 16,5 egyes szavaihoz a következő megjegyzéseket fűzi:

A „fiatalember” (neaniszkosz) szó nem jellemző Márkra[14], és ezen a helyen kívül csak a 14,51-ben (!) fordul elő, amely viszont szintén az „elő-márki réteghez” tartozik. – Az „ülve” szerkesztői (azaz márki) utalás a sírra, mivel az eredeti, előzetes rétegben (az elbeszélés során még) nem volt szó a sírról. – Ezzel szemben a „jobb felől” eredeti lehet, minthogy ez a szó sem jellemző Márkra, és minthogy az egyetlen hely még, ahol ez a szó nem-krisztológiai alkalmazásban fordul elő (15,27: az egyik rablót jobb felől feszítik keresztre), ugyanahhoz a elő-márki hagyományréteghez tartozik, mint ez itt. – Az „átvetni, magára dobni” igére (periballein) ugyanez vonatkozik: szintén csak az elő-márki rétegben található meg, mégpedig éppen a 14,51-ben (!), s amint már említettük e bekezdés elején, éppen a neaniszkosz-szal együtt! Puszta véletlen lenne ez?

Az asszonyoknak a sírba lépés utáni reakcióját leíró „megrémültek, megrettentek” (ekthambeiszthai) ige kétségtelenül szerkesztői megjegyzés. Vajon ezzel Márk csak dramatizálta és pszichologizálta a jelenetet, amely eredetileg (az elő-márki rétegben) tiszta tárgyilagossággal beszélte el a találkozást, vagy valami többet szándékozott elérni ezzel a kiegészítéssel? Nos, ez az apró betoldás feltehetően azt a célt szolgálja, hogy a fiatalembert angyallá stilizálja át (akitől természetszerűleg megrettennek az asszonyok, ld. föntebb J. Ernst véleményét). Ezt annál is inkább állíthatjuk, mondja Schenk, mivel az ó- és újszövetségi hagyományok különböző rétegeinek hagyománytörténeti átvilágítása során újból és újból azt tapasztaljuk, hogy a legősibb, az eseményekhez közel álló rétegek mindig valóságközelien és „ésszerűen” beszélik el a dolgokat, s minél jobban távolodik a hagyomány az eredés pontjától, annál meseszerűbbé és mitologikusabbá válik az ábrázolás.

Ha tehát feltételezhető, hogy itt eredetileg, vagyis az „elő-márki” rétegben ifjúi éveiben járó férfiről van szó (nem pedig angyalról), akkor jobban meg kell néznünk ruházatának leírását. A „felsőruha” (sztolé) szót Márk ezenkívül csak a 12,38-ban használja az írástudók ruházatának leírására, de lehet, hogy már az előzetes rétegben ezt találta. A „fehér” (leukosz) szót pedig szintén csak még egyszer, egy jellemzően közeli helyen, Jézusnak a színeváltozás révén megváltozott ruházatára alkalmazva (9,3). Tekintettel arra a szoros kapcsolatra, amely Jézus színeváltozása (megdicsőülése) és feltámadása között Mk 9,9-13 szerint fönnáll, és annak alapján, amit eddig felismertünk e perikópa szerkesztői tendenciáját illetően, semmi sem zárhatja ki azt a gyanút, hogy csak Márk volt az, akit a számára (az elő-márki rétegben) adott sztolé ösztönzött arra, hogy a 9,3-hoz kapcsolódva betoldja a leukosz-t, és ezáltal a „késő zsidó elképzelések színeivel”[15] angyalként rajzolja meg az eredeti fiatalembert![16]

Ha ez a gyanúnk megalapozott, akkor tovább kérdezhetünk: Egyáltalán lehet-e értelme annak, hogy megemlítsék egy ember ruházatát, ha azt semmi különös nem jellemzi? Azaz: Miért említi meg az elő-márki réteg a sztolé-t, ha azon semmi különös nem volt? Azt felelhetjük: ennek az említésnek csak akkor lehet értelme, ha az illető előzőleg meztelenül jelent meg. Ezért mi sem kézenfekvőbb, mint hogy a 16,5 rokonságát a 14,51-gyel oly módon határozzuk meg, hogy a két alakot azonosnak gondoljuk el: Aki ott meztelenül menekült el, itt felöltözve jelenik meg.

* * *

Ami a lényeget illeti, a magunk részéről W. Schenk véleményével értünk egyet, tehát hogy 1) a két epizódban felbukkanó fiatalember egy és ugyanazon személy, 2) természetes személyről, (fiatal) emberről van szó, nem pedig angyalról. Legfeljebb annyival egészítenénk ki Schenk véleményét, hogy bár elképzelhető, de nem kell szükségképpen Márk „átstilizáló” munkáját látnunk a leukosz betoldásában, azaz a fehér ruha ellenére is gondolhatunk normális emberre, de erre még visszatérünk a fehér szín jelentőségének elemzésekor.

W. Schenkével közös véleményünket megerősíti W. Bauer újszövetségi szótára, miszerint a neaniszkosz jelentései: 1. ifjú, fiatalember, fiatal férfi, 2. szolga (vö. 1Móz 14,24)[17], s még inkább a neaniszkosz szóstatisztikája H. Balz-G. Schneider újszövetségi szótárában[18], amelyből kiderül, hogy a neaniszkosz minden egyéb újszövetségi előfordulásában fiatalembert, ifjút jelent (Balz-Schneider szerint 40 éves korig).[19] Ha ennyire kivételt nem ismerősen egységes az újszövetségi szóhasználat, miért jelentene a neaniszkosz valami egészen mást Márknál?

Meghaladná ennek a kis írásnak a kereteit, ha alaposan felül akarnánk vizsgálni az elején idézett szerzők felfogását, ezért arra korlátozzuk ezt a felülvizsgálatot, hogy sorra vesszük Schnellbächernek azt a három szempontját, amelyek szerinte arra utalnak, hogy a szóban forgó – esetleg csak szimbolikus – ifjúban természetfölötti lényt, angyalt kell látnunk. Mivel az ő szemléletmódja azonos az elején idézett szerzőkével, érveinek szemrevételezésével egyúttal az idézett szerzők véleményére is reflektálunk.

1) A „ragyogó fehér ruha” érve. – A Mk 16,5-beli kifejezés (sztolé leuké) mindkét tagját meg kell vizsgálnunk.

a) Bár újszövetségi teológiai szótárában G. Kittel[20] maga úgy véli, hogy „fehér öltözete mennyei lényként jellemzi a sírbéli angyalt”, mindazonáltal tárgyilagosan megállapítja, hogy a sztolé az Újszövetségben általában (hosszú) „felsőruhát” jelent, s noha többnyire akkor használják a szokványos himation helyett, ha különösen akarják hangsúlyozni az öltözetet, „a szóhasználat folyékony”.[21] Hogy mennyire „folyékony” az újszövetségi szóhasználat, mi sem mutatja jobban, mint hogy éppen a most vizsgált szövegben a három szinoptikus három eltérő kifejezést használ az ifjú ruhájának leírására: Mk 16,5: sztolé, Mt 28,3: endüma, Lk 24,4: eszthész. Pusztán a sztolé kifejezésből tehát semmiféle következtetést nem lehet levonni az „ifjú” angyal-voltára nézve!

Megerősíti ezt L. Coenen[22] teológiai fogalmi lexikona, mely szerint a „ruha, felsőruha” szokásos kifejezései az Újszövetségben a himation és az endüma, az eszthész különösen értékes, pl. világítóan fehér öltözéket jelent, a sztolé pedig a viselőjét kitüntető, vagy egyszerűen csak megkülönböztető ruha: Mk 12,35-ben és Lk 20,46-ban az írástudók „hosszú köntöse”, a Jelenések könyvében a „fehér” jelzővel együtt használva a megváltott mártírok ruházata (6,11; 7,9.13).[23] Ezek a helyek azt is mutatják, hogy egyik esetben sincs szó angyalokról, semmi alap sincs tehát annak feltételezéséhez, hogy a Mk 16,5-ben angyalra utalna a sztolé.

b) Teológiai felfogásának megfelelően Kittel a leukosz (= fehér) jelzőben is rendkívüliségre utaló mozzanatot lát, és azt írja: „Az Újszövetség szinte csak eszkatologikus és apokaliptikus összefüggésekben, tehát mint mennyei színt említi a fehér színt... A szóban forgó helyeken tehát oly értelemben lehet szó fehér ruhákról, hogy azok már önmagukban véve is kielégítő utalásoknak tartandók mennyei lényekre.”[24]

Kittelnek ez a megállapítása azonban rendkívül megtévesztőnek bizonyul, ha ténylegesen utánajárunk az újszövetségi előfordulásoknak. Ekkor ugyanis kiderül, hogy (a párhuzamos helyeket nem számítva) a leukosz összesen hússzor fordul elő az ÚSZ-ben, s ebből tizenötször (!) a Jelenések könyvében, de többségében ott is csak sajátos értelemben vonatkozik „mennyei lényekre”, ti. az üdvözült emberekre, főképp mártírokra, s csak egyetlen egyszer valóban „mennyei lényre”, az „ember fiához hasonlóra” (1,14).[25]). A maradék öt, evangéliumi előfordulás közül három igen problematikus teológiailag (Mk 9,3; 16,5; Csel 1,10), kettőben pedig az ember hajára (Mt 5,36), illetve az érett gabonamezőkre (Jn 4,35) vonatkozik. Kittelnek tehát legjobb esetben is legfeljebb a Jelenések könyvét illetően lehet igaza, de voltaképpen még abban sincs.

Egyébként ő maga is azt írja, hogy „a leukosz többnyire a fehér különböző fokozatait jelenti a fehértől a szürkés fehéren és a fehéres szürkén át egészen a szürkéig”.[26] Ha ehhez még hozzávesszük K. Herbst utalását[27], hogy a „fehér” Márknál feltehetően csak azt jelenti: általános zsidó szokás szerint „fehérbe”, azaz festetlen ruhába volt öltözve, hiszen a festett vagy sávozott anyag drágább volt, s hogy csak a jelenetet valóban apokaliptikus módra kiszínező Máté csinált az egyszerű, olcsó fehérből „fehéret, mint a hó” (28,3), akkor végképp érthetetlen, miért kellene a szóban forgó fehér színnek a „sugárzás és elvakítás képzetét keltenie” és „minden bizonnyal földöntúli alakra” (D. Lührmann) vagy „mennyei követre” utalnia (R. Pesch).

2) A „jobb felől ülés” érve. – Amint az elején láttuk, ez nemcsak Schnellbächer, hanem Ernst számára is fontos érv, szerinte ugyanis a jobb oldalt ülés „a boldogság ígéretét” hordozza.

Nos, nincs szükség túlságosan sok archeológiai búvárkodásra ahhoz, hogy belássuk: fölösleges és alaptalan dolog, ha egy ilyen egyszerű, hétköznapi helymegjelölésből sokatmondó teológiai következtetéseket vonunk le. A mindmáig egyik legjelentősebb Palesztina-kutatóra, G. Dalmanra[28] hivatkozva ugyanis W. Bulst részletesen ismerteti[29] a korabeli temetkezési szokásokat és sírformákat, s ebből kiderül, hogy az olyan sziklasírok belseje, amilyenbe Jézust is fektethették, általában két részből állt: a kb. 2x2 méteres sírkamrában jobbra helyezkedett el kb. 60 cm-es sziklapadon a „teknősír”, azaz sziklába mélyített vájat (fölötte többnyire boltívvel), amelybe a holttestet fektették. Ennélfogva a belépés felől nézve nem is lehetett másutt ülni a sírban, csak jobboldalt. Magától értetődő és semmilyen teológiai üzenetet nem hordoz tehát az a megjegyzés, hogy történetünk fiatalembere is „jobb felől ült”. (Megerősítik mindezt W. Bösen fejtegetései is.[30])

3) Az „asszonyok megrettenésének” érve. – Ezzel az érvvel, amint láttuk, nemcsak Schnellbächer és Lührmann, hanem Ernst is operál, mondván: „...a megrémült asszonyok reakciója sejteti meg velünk az ifjú természetfölötti eredetét”. Az asszonyok reakciójára két megjegyzés is utal. Magában a 16,5-ben a fiatalember biztatása: „Ne rémüljetek meg!” (ekthambeiszthai), a 16,8-ban pedig az evangélista kommentárja: „...reszketés” (tromosz) fogta el őket és „magukon kívül voltak” (eksztaszisz), továbbá „féltek” (phobeiszthai). Nézzünk utána mind a négy kifejezésnek!

a) A „megrémül, megretten, megborzad” (ekthambeiszthai) ige csak Márknál található, s a 16,5-ön kívül csak kétszer: a 9,15-ben a színeváltozás hegyéről lejövő Jézusnak a népre tett hatását írja le[31], a 14,33-ban pedig Jézus megrettenését a Getszemáni-kertben, amikor szembenéz a rá váró szenvedéssel. Az előbbi előfordulás még csak-csak alkalmat adhatna spekulációkra, de a második teljesen normális emberi reakciót fejez ki. Nincs hát okunk valami természetfölötti rémületforrást feltételezni a 16,5-ben sem[32], már csak azért sem, mivel a helyzet elégségesen magyarázza az asszonyok megrettenését: arra számítottak, hogy Jézust holttestét találják majd a sírban, ehelyett egy élő fiatalember szólítja meg őket. Mi különös van a rémületükben?

b) A „reszketés, remegés” (tromosz) önállóan csak itt fordul elő az ÚSZ-ben, a „félelem” (phobosz) szóval együtt többször is, de csak Pálnál. A „magán kívül levés” (eksztaszisz) a 16,8 mellett még egyszer kerül elő Márknál[33], és egyszer Lukácsnál[34]. Ezek az előfordulások rendkívüli, de semmiképpen sem túlvilági jelenségekre utalnak. Ugyanezt a kérdéses 16,8-ról is elmondhatjuk: Az asszonyok azért jöttek a sírhoz, hogy megadják a nagypénteki sietség miatt elmaradt végtisztességet szeretett Mesterüknek; most azt látják, hogy nincs a sírban, ahová temették (Mk 15,47), s azt hallják egy hús-vér fiatalembertől, hogy akit keresnek, s akit korábban keresztre feszítettek – él! Mi sem természetesebb, mint hogy „remegnek” a felindultságtól, és „magukon kívül vannak” az örömtől.[35]

c) A „félni” (phobeiszthai) ige használata egységes az evangéliumokban. Három kivételtől eltekintve (Jn 9,22; 12,15; 19,8) csak a szinoptikusoknál fordul elő, és az „istenfélelem” néhány esetét leszámítva (pl. Lk 1,50; 18,2.4; 23,40) jellemzően az olyan emberektől való félelmet jelöli, akik ártani tudnak, pl. Heródes, ill. a főpapok, írástudók, farizeusok félelmét a néptől (Mt 14,5; 21,26.46; Lk 22,2), a vakon született szüleinek félelmét a zsidó vezetőktől (Jn 9,22), Jézus tanítványainak félelmét esetleges gyilkosaiktól (Mt 10,26). Összhangban van ezzel a „félelem” (phobosz) főnév használata is: a csodák hatásának sztereotip lukácsi leírásán kívül (5,26; 7,16; 8,37) csak Jánosnál találkozunk vele, kivétel nélkül mindig a „zsidóktól való félelem” értelmében, azaz életveszélyre vonatkoztatva (7,13; 19,38; 20,19). – Teljesen kézenfekvő, hogy Mk 16,8-ban is ezt jelentse: Mi más reális alapja lett volna ugyanis az asszonyok félelmének, mint hogy a zsidó és főleg római hatóságok hajtóvadászatot indítanak Jézus ellen, ha kiderül, hogy valóban él (a szó e világi, valóságos, fizikai értelmében)?[36] Egy transzcendens, tetszés szerint megjelenni vagy eltűnni tudó lénynek mit árthatott volna Heródes vagy Pilátus?

Összegezve az eddigieket, azt mondhatjuk: a modern exegétáknak a fiatalember angyal vagy mennyei lény volta melletti egyik érve sem állja meg a helyét, mert a „fiatalember”, a „fehér” „ruha”, a „jobb felől ülés”, a „megrémülés”, a „remegés”, a „magukon kívül levés” és a „félelem” egyaránt természetes emberi személyre és természetes emberi reakcióra utal, és egyik szó evangéliumi értelmében sincs semmilyen nyomós ok annak feltételezésére, hogy Mk 16,5-ben „epifániát” (D. Lührmann) vagy „angyal-epifániát” (R. Pesch), a fiatalemberben „földöntúli alakot” (D. Lührmann), „mennyei lényt” (G. Kittel) lássunk, az asszonyok reakcióiban pedig valami olyasmit, aminek „természetfölötti eredete” (J. Ernst) lenne.

Ha viszont megalapozottan állítható, hogy a két epizódbeli személy egy és ugyanaz, valamint hogy természetes emberi személy, akkor hátra van még egy kérdés: Vajon ki lehetett ez a ténylegesen létező, de (számunkra) névtelen, rejtélyes fiatalember?

A fiatalember konkrét meghatározására nem teszünk javaslatot, de talán nem is az az érdekes, ki volt és hogy hívták, sokkal inkább a funkciója.

Ami az első epizódbeli (14,51-52) funkcióját illeti, nagyon izgalmas M. Dibelius okfejtése, aki szerint „a fiatalember névtelensége csak azt mutatja, hogy az olvasók[37] tudták, kiről van szó. Az oldalreferensek, Máté és Lukács hallgatása azonban azt igazolja, hogy már nem érdekelte őket ennek az élménynek a hordozója. Így aztán ez a jelenet mintegy öncélúan van jelen Márk evangéliumában: az ifjú bekerül a passiótörténetbe, jóllehet sem nem hős, sem nem szent. Ez viszont csak egyetlen következtetést tesz lehetővé: a szóban forgó fiatalember volt az, aki „első kézből” tájékoztatta az elbeszélőt, az epizód pedig utalás Jézus letartóztatásának szemtanújára”![38]

A második epizódbeli (16,5-7) funkcióját illetően pedig a következőket érdemes megfontolni: Ha Jézus feltámadása valóban azt a csodát jelentette volna, amit az egyház általános hite szerint jelent, akkor a sírban semmiféle fiatalember nem ült volna, legfeljebb egy angyal vagy angyalok (vö. Jn 20,12), ha egyáltalán angyalok ülni tudnak, látni lehet őket és lehet velük arámul társalogni. Ha azonban ilyesmi nem történt, és a fiatalember természetes emberi személy volt, akkor itt természetes folyamatok lezajlására kell gondolnunk.

Ebben az esetben ez a fiatalember együtt érkezhetett valakivel vagy valakikkel a sírhoz (Arimateai Józseffel és Nikodémussal, s talán néhány szolgával), még mielőtt az asszonyok odaértek volna. Ők nyithatták ki a sírt, s belépve – nyilván szintén megdöbbenve – azt látták, hogy Jézus (minden valószínűség és épkézláb feltételezés ellenére) él. A többiek biztos rejtekhelyre vihették Jézust, a fiatalembert pedig hátrahagyták, hogy ha megérkeznek az asszonyok, tájékoztassa őket a történtekről.

Amikor azok megérkeznek, minden tekintetben teljesen normálisan viselkedik: Először is bátorítja őket, hogy ne rettenjenek meg, ami nagyon is várható reakció, ha az ember egy sírkamrában holttest helyett élő emberrel találkozik. Azután megbizonyosodik arról, hogy az illetékesek jöttek: „A názáreti Jézust, a megfeszítettet keresitek?” Majd teljesíti üzenetközvetítői megbízatását: „Magához tért. Nincs itt. Nézzétek a helyet, ahová tették!” Végül pedig közli a feléledt Jézus utasítását, hogy a tanítványok Péter vezetésével menjenek vissza Galileába, ahol később – ha utánuk ment – majd látni fogják őt. (Arimateai József vagy más aligha adhatott ilyen utasítást a tanítványoknak.)

Ennél többet nem is fontos tudnunk. Legfeljebb azt vethetjük még föl, vajon valóban olyan jelentéktelen részletkérdés-e, hogy azonos-e a két epizódbeli fiatalember, s hogy ki lehet az illető.

[1] Lührmann, D., Das Markusevangelium, Tübingen 1987 (Itt és a következő hivatkozásokban is az idézet pontos helye a szóban forgó evangéliumi vers[ek]nél található.)

[2] Ernst, J., Das Evangelium nach Markus, Regensburg 1981

[3] Pesch, R., Das Markusevangelium, Freiburg 1980

[4] Schenke, L., Auferstehungsverkündigung und leeres Grab, Stuttgart 1968

[5] Strauss, D. F., Das Leben Jesu, Tübingen 1836 (újranyomás: Darmstadt 1969)

[6] Belser, J. E., Die Geschichte des Leidens des Herrn, Freiburg/Br. 1913

[7] Sepp-Haneberg, Das Leben Jesu, München-Regensburg 1902

[8] Schnellbächer, E. L., Das Rätsel des neaniskos bei Markus, ZNW 73 (1982), 127-135.

[9] Schnellbächer itt utal A. Vanhoye helyes észrevételére, miszerint Mk 14,51 bizonyára tudatosan nem a tanítványi követés megszokott igéjét, az akolutheint használja, hanem a ritkább sünakolutheint, de egyúttal rámutat arra, hogy azon a két helyen, ahol az ÚSZ-ben még előfordul ez utóbbi kifejezés (Mk 5,37 és Lk 23,49), éppenséggel olyanokra vonatkozik, akik egészen halálának helyéig „követik” Jézust.

[10] A jelenet a galileai misszió csúcspontja elé van elhelyezve!

[11] Ismételt gümnosz.

[12] Az eredetiben az „öltözve” ugyanaz a kifejezés, mint a „magára dobva”!

[13] Schenk, W., Der Passionsbericht nach Markus. Untersuchungen zur Überlieferungsgeschichte der Passionstraditionen, Gütersloh 1974, 263-264.

[14] Értsd: a szerkesztőre, nem pedig a Márk-evangéliumra.

[15] Vö. 2Makk 3,26.33; Jel 6,11; 7,9.13; továbbá Josephus, Ant. V 8,2.

[16] Ezen az alapon válik érthetővé, hogy Máté már kicseréli márki forrásának neaniszkosz-át angelosz-ra, és apokaliptikus jelenetté színezi a történetet (28,2-7), és Lukács is angyalokként értelmezi (24,23) azokat, akiket eredetileg ő maga nevezett (24,4) egyszerűen „két férfinak”.

[17] Bauer, W., Griechisch-deutsches Wörterbuch zu den Schriften des NT, Berlin-New York 1988, 1081.

[18] Balz, H., – Schneider, G., Exegetisches Wörterbuch zum NT, Stuttgart-Berlin-Köln 1983, II 1128.

[19] Mt 19,20-22: a gazdag ifjú; Lk 7,14: a naimi ifjú; Csel 5,10: az Ananiás és Szafira holttestét eltemető fiatalemberek; Csel 23,18.22: Pál apostol nővérének fia; 1Jn 2, 13: „Írok nektek, ifjak...”

[20] Kittel, G., Theologisches Wörterbuch zum NT, Stuttgart-Berlin-Köln 1973, VII 687-692.

[21] Például a Jelenések könyvében a sztolé a himation-nal váltakozik, Lukács pedig az eszthész-t részesíti előnyben a sztolé-val szemben, ha kiemelkedő öltözetről, főképpen „világítóan fehér ruháról” van szó (vö. Lk 24,4-et és Csel 1,10-et Mk 16,5-tel).

[22] Coenen, L., Theologisches Begriffslexikon zum NT, Wuppertal 1971, I 79.

[23] Itt ugyanaz az „átvetni, magára vetni” kifejezés is megtalálható, mint Mk 14,51-51-ben és 16,5-ben.

[24] Kittel, G., i.m. IV 252-256.

[25] Egyébként ló, felhő és trón jelzőjeként is találkozunk vele.

[26] Kittel, G., i.m. IV 247-248.

[27] Herbst, K., Der wirkliche Jesus, Olten 1988, 230. (Magyarul: A valódi Jézus, Budapest 1995, 215.)

[28] Dalman, G., Orte und Wege Jesu, Gütersloh 1921

[29] Bulst, W., Das Grabtuch von Turin, Karlsruhe 1978, 89-104.

[30] Bösen, W., Der letzte Tag des Jesus von Nazaret, Freiburg 1994, 334-336.

[31] Ez talán ahhoz a hatáshoz hasonlítható, amit Mózes tett a népre, miután lejött a Sínai-hegyről: „Amikor Izrael fiai látták, hogy Mózes arcának bőre ragyog, féltek a közelébe menni.” Ezért aztán Mózes, miután a legfontosabbakat közölte velük, be is födte az arcát (2Móz 34,29-35).

[32] Ezen a ponton tehát helyesbíteni kell W. Schenk nézetét is, aki transzcendens okot feltételez az asszonyok rémülete mögött, s arra gondol, hogy Márknak ez a fogása is a fiatalember angyallá stilizálását szolgálja.

[33] Azt a hatást írja, amelyet Jairus halálán lévő lányának meggyógyítása keltett a jelenlévőkben (5,42).

[34] A béna meggyógyítása váltja ki (5,26).

[35] Herbst, K., i.m. (magyar kiadás) 217.

[36] Herbst, K., i.m. 218.

[37] Nem Márk olvasói, hanem bizonyára amaz első beszámoló olvasói – az „elő-márki réteg” olvasói, mondhatnánk W. Schenkkel.

[38] Dibelius, M., Das historische Problem der Leidensgeschichte, in: ZNW 30 (1931), 193-201.

Mennyire jézusi a „8 boldogság”?

A „hegyi beszéd” Isten országának „alkotmánya”; mondhatnánk úgy is, hogy a kereszténység magna chartája, ha a történelmi kereszténységnek – a formális Jézusra hivatkozáson túl is – lenne valami köze a „hegyi beszédhez”. Mindenesetre a szentírás-magyarázók, az egyházi tisztségviselők és az elkötelezett hívők megegyeznek abban, hogy a „hegyi beszéd”, illetve ennek „összefoglalása”, „sűrítménye”, a „nyolc boldogság” (Mt 5,3-10) a lehető legtisztábban tükrözi Jézus szellemiségét. Ennek fényében a címben föltett kérdés nemcsak kihívónak, hanem egyenesen pimasznak is minősülhet. De ne hamarkodjuk el a minősítést! Vizsgáljuk meg lépésről lépésre a „nyolc boldogságot”, és a végén térjünk vissza a kérdésre – tekintettel arra, hogy Jézus beszédeiről nem készült magnófelvétel, és az az áthagyományozás hosszú és bonyolult folyamata révén jutottak el hozzánk.
Vágjunk hát bele – mondhatnánk, de ebben a pillanatban máris beleütközünk az első nehézségbe. Fölmerül a kérdés: Melyik fordítást vegyük alapul? Szerénytelenség-e vagy sem, saját fordításomat kínálom kiindulópontul, és rögtön az első „boldogmondás” esetében látni fogjuk, hogy a címbeli kérdés megválaszolásában mekkora jelentősége van a fordításnak.

Szerencsések, akik a Lélek hatására lettek nyomorgók, mert övék a Mennyek országa.

Már az első szó fordítása, a szokásos „boldogok” is nehéz helyzet elé állít minket, mert sok félreértésre ad alkalmat. A görög makariosz szónak elvileg még sok más fordítása is lehetne, pl. gazdag, tehetős, vagyonos; áldott; megelégedett; szerencsés; üdvözült, az (örök) üdvösség helyén tartózkodó, az (örök) üdvösség birtokosa. Azért döntöttem a „szerencsések” mellett, mert a szónak általában ténylegesen ez az értelme Jézus ajkán: azokat jelöli, akik olyan „kincset” találtak, amelyet „nem szolgáltak meg” (vö. pl. Lk 10,23; 11,27-28).
Hasonlóan problematikus a „lélek”, illetve a szokásos fordítások „lélekben” kifejezése. A fordítók és magyarázók elsöprő többsége az ember „lelkeként” („bensőjeként, szíveként, központjaként”) fogja fel a görög pneuma szót, csakhogy a jelző, határozó, birtokos névmás vagy birtokos nélküli pneuma az evangéliumokban (egy-két kivételtől eltekintve) Isten Lelkét jelöli (pl. Mk 1,10.12, vagy a János-evangélium következetes szóhasználata), ezért írtam nagybetűvel a Lelket. „A Lélekben” (tó pneumati) persze nem valamiféle „helyhatározó” akar lenni; tényleges jelentése: „a Lélek által”, konkrétabban „a Lélek ösztönzésére” vagy „a Lélek erejében/erejével” (ld. Mk 12,36; Lk 10,21). Az általános „(a Lélek) hatására” kifejezés használata ez esetben azért célszerű, mert magában foglalja „(a Lélek) ösztönzésére” és „(a Lélek) erejével” jelentést is.
A „nyomorgók” fordítás indoklásához már „át kell ugranunk” e mondás Lukács-evangéliumbeli változatához, annál is inkább, mert azt a változatot tarthatjuk eredetinek. Ott így hangzik: „Szerencsések vagytok ti, nyomorgók, mert számotokra van itt[1] az Isten országa.” De nem elég ezt önmagában idéznünk, ugyanis a következő két mondattal együtt egységet alkot, mégpedig oly módon, hogy a második és a harmadik mondat az elsőnek a kifejtése: „Szerencsések vagytok ti, akik most éheztek, mert majd jóllakatnak titeket. Szerencsések vagytok ti, akik most sírtok, mert nevetni fogtok” (Lk 6,20-21).
Ez esetben nincs szükség találgatásra, kik is azok a „nyomorgók” (szokásos fordításban: „szegények”; a görög ptókhosz alapjelentése: koldusszegény): azok, akik éheznek, illetve (nyomoruk és az abból fakadó bajok, szenvedések miatt) sírnak. Számukra ígéri Jézus a jóllakást és a nevetést, természetesen nem a túlvilágon, hanem e földi életben, és persze nem valami „isteni csoda” révén, hanem megtért, azaz Isten akaratát megvalósító emberek által, akik megosztják kenyerüket az éhezőkkel (Mk 6,35-44; 8,16-21), és az Istenbe vetett bizalom erejéből gyógyítják a betegeket, szenvedőket (Mk 3,14-15; Lk 6,35; 9,2; 10,9). Ezért mondhatja Jézus, hogy (elsősorban) a nyomorgók számára van itt Isten országa.[2] Eredetileg tehát azokról a nélkülözőkről van szó, akik számára Isten országa reményt jelent: megtért emberek meg fogják osztani velük a kenyerüket.
Most már visszatérhetünk Máté szövegéhez, és rögtön megállapíthatjuk, hogy ha a szokásos „Boldogok a lélekben szegények…” fordítást tartanánk helytállónak azzal a magyarázattal, hogy a „lelki szegények” az alázatosakat jelentik, akik „üres kézzel”, de „nyitott szívvel” állnak Isten előtt – akkor azt kellene mondanunk, hogy Máté „spiritualizálta” Lukács szövegét, azaz a fizikai nyomort lelki-szellemi valósággá, „lelki szegénységgé” alakította át. Ezt az értelmezést azonban teljesen jézusiatlannak kell tartanunk, mivel semmi alapja sincs Jézus tanításának egészében.
Ebből azonban nem következik, hogy el kellene vetnünk Máté eredeti szövegét, ugyanis az általam adott fordításban és értelmezésben sajátos, de nagyon is jézusi tartalmú mondanivalója van: „A Lélek hatására nyomorgók” a nélkülözők sajátos körét jelenti, azokat, akik „Isten Lelkének ösztönzésére és erejével” már megtértek, és tudatosan vállalják a nélkülözést – részben azért, mert átláttak a csalóka gazdagság csábításán, és legyőzték azt (vö. Mk 4,19; Lk 16,9), részben pedig azért, mert a nyomorgókkal való szolidaritásból fakadóan megosztották/megosztják azokkal javaikat. Ezért aztán valóban övék[3] az Isten országa[4], hiszen megtérésük, új gondolkodás- és cselekvésmódjuk révén (metanoia, vö. Mk 1,15) ténylegesen tagjai, részesei már Isten országának, azaz a feltétel és személyválogatás nélkül ajándékozó szeretet világának.

Szerencsések a bánkódók, mert Isten meg fogja vigasztalni őket.

Akár ebben, akár a szokásos fordításban („Boldogok a szomorkodók, majd megvigasztalják[5] őket”) könnyű fölismerni, hogy itt a Lukács-szöveg harmadik mondatának megfelelőjéről van szó: „Szerencsések vagytok ti, akik most sírtok, mert nevetni fogtok” (Lk 6,21b).
A „bánkódás” látszólag enyhébb kifejezés, mint a lukácsi változatban olvasható „sírás”; mivel azonban a görög penthein ige elsődleges jelentése „gyászol”, a gyász pedig gyakran erős sírásban, zokogásban fejeződik ki (különösen a régi Keleten), a két kifejezés között nincs tartalmi különbség.
Csakhogy: Lukács szövegösszefüggésében még egyértelműnek tekinthető a szóban forgó sírás oka (nevezetesen a nélkülözés, valamint az abból fakadó bajok, szenvedések), illetve az is, hogy miféle sírókra gondol Jézus, nevezetesen a nyomorgókra; Máté megfogalmazásából azonban semmi sem derül ki erre nézve, s ez a legkülönfélébb találgatásokra ad alkalmat (és kényszeríti rá a szentírásmagyarázókat). Így aztán, bár a sírás bánkódásra változtatását önmagában véve nem kell spiritualizálásának tekintenünk, nyilvánvaló, hogy a „sírás” erősebb, „földközelibb” kifejezés, mint a tisztán lelki jelensége utaló „bánkódás”.
A mondás egészét tekintve azonban nyilvánvaló a Máté-féle spiritualizálás: Lukács szövege szerint Jézus konkrét bajokra konkrét, e világi megoldást ígér, ez esetben sírás helyett nevetést, Máté változata viszont a bajok tényleges megoldódása helyett Isten vigasztalását helyezi kilátásba, de még az sem derül ki határozottan, hogy e világi vagy túlvilági vigasztalásra gondol-e, noha a jövő idejű igealak inkább az utóbbit valószínűsíti.
Az Istentől jövő vigasztalás kétségtelenül biblikus elgondolás (vö. Iz 25,8; 66,13; Jel 7,17), és más összefüggésekben helytelen lenne azt lebecsülni vagy elvetni, de tény, hogy Jézus soha senkinek nem kínálta „megoldásként” az Istentől kapható vigaszt, sem e világi, sem túlvilági értelemben – tehát ezt a Máté-féle boldogmondást nem tekinthetjük Jézustól származónak.[6]

Szerencsések az erőszakmentesek, mert ők fogják örökölni az országot.

Ennek a mondásnak látszólag nincs megfelelője Lukács „síksági beszédében”; mivel azonban a „szelíd” (praüsz) és a „szegény” (ptókhosz) ugyanabból a héber, ill. arám kifejezésből származik (anavim), némely szentírás-magyarázók úgy vélik, hogy akárcsak az 5,3-ban, Máté itt is a szegényekről szóló lukácsi mondást (6,20b) értelmezi.
Mindenesetre nem könnyű a praüsz értelmezése, mert (1Pét 3,4-et leszámítva) az Újszövetségben kizárólag Máténál fordul elő, és ezen a helyen kívül csak a bizonytalan hitelességű 11,29-ben, valamint a 21,5 ószövetségi idézetében. A fordítások hol „szelíd”-del, hol „alázatos”-sal adják vissza.
Nehézséget okoz az „ország” eredetijének értelmezése is, mert a görög gé többfélét jelenthet: termőföld, egy bizonyos terület (vidék, táj), ország, a földkerekség. Az olyan összefüggésekben azonban, mint az itteni is, földi-politikai valóságot jelentett Jézus és zsidó hallgatói számára egyaránt: azt a „tejjel-mézzel folyó” területet, amelyet Jahve ígért örökségként népének (vö. 5Móz 5,16), azaz Izrael országát. „Isten országát” hirdetve Jézus ezt a földi országot és ennek népét tartotta szem előtt (vö. Lk 12,49.51, továbbá Mt 10,34), és semmi sem szól a mellett, hogy nyilvános működése idején „a földkerekség” lett volna gondolkodásának és prédikációinak távlata (vö. Mt 10,5-6; 15,24), ezért aztán tévesnek kell tekintenünk a hagyományos „övék lesz a föld” fordítást.
Ahhoz, hogy jól érthessük ezt a mondást, tudatosítanunk kell, hogy Jézus korában az Ószövetségben olvasható leírások határozták meg a zsidóság történelemszemléletét és gondolkodásmódját. Ennek értelmében Ábrahám még békés úton jutott élettérhez Kánaán törzsei között (1Móz 12-24 fejezet), „utódai” azonban háborús erőszakkal hódították meg az „Ígéret földjét” (Józsue könyve), s ezt isteni megbízás végrehajtásaként értelmezték (vö. 2Móz 23,23-31).
Jézus kortársainak egy része, a zelóták szintén „Istennel” és erőszak alkalmazásával akarták elragadni „az országot”, azaz Izraelt, nevezetesen a megszálló rómaiaktól. Jézus azonban nem félt a szemükbe mondani: Bármennyire „szentírás” legyen is az, ahogyan értelmezitek Izrael történelmét, ez a felfogás hamis, és ezért hamis a politikátok is, amely ebből a szemléletből táplálkozik (vö. Lk 23,28.31). Nem az erőszakosok fogják birtokba venni az országot, mert Isten, az ország igazi tulajdonosa (vö. 3Móz 25,23) csak azoknak ajándékozza örökségképpen, akik rábízzák magukat, és lemondanak a háborús erőszak alkalmazásáról.[7]
Jézus e felfogásának az a magyarázata, hogy az általa megtapasztalt és hirdetett Isten a feltétlen szeretet Istene, akinek szeretete kiterjed az ország ellenségeire is (vö. Mt 5,41!). Ugyanakkor politikailag hatékony Isten is Ő: ha „hívei” csak arra törekszenek, hogy az Ő „uralma” (akarata) érvényesüljön bennük, az Ő lelkülete hassa át őket (ld. Mt 6,9-10), akkor Isten „megadja nekik ráadásként” az országot is, amelyre szükségük van ahhoz, hogy szabadságban és békében éljenek (vö. Mt 6,33!).
A fentiek immár megindokolják azt is, miért az „erőszakmentesek” fordítást alkalmaztam a szokásos „szelídek” helyett, hiszen itt nem általánosságban vett, s főleg nem csupán lelki jellegű szelídségről van szó, hanem egészen konkrétan az ellenséggel szembeni fizikai erőszakról. Az elmondottak alapján természetesen kiterjeszthetjük a jézusi szelídség fogalmát az élet más területeire is, és nemcsak a szelíd magatartást érthetjük rajta, hanem annak alapját, a szelíd lelkületet is.

Szerencsések, akik éhezik és szomjazzák az igazságosságot, mert Isten majd kielégíti őket.

Ez a mondás a lukácsi „Szerencsések vagytok ti, akik most éheztek, mert majd jóllakatnak titeket” (6,21a) megfelelője, de első pillantásra is látszik, hogy a Máté-féle spiritualizálás itt szélsőségesen érvényesül, hiszen Lukácsnál Jézus azokról beszél, akik „most éheznek”, a szó testi értelmében, vagyis a két mondás tartalmának („testi éhezés” – „lelki jellegű vágyakozás”) már nincs is köze egymáshoz.
Az értelmezés kulcsa nyilvánvalóan az „igazságosság” jelentésének kiderítése.[8] Ennek a szónak az eredetije (héber cedaka, görög dikaioszüné) a köznapi értelemben vett igazságosságot (törvényességet, jogszerűséget stb.) éppúgy jelentheti, mint a jócselekedetek (az „irgalmasság”) teljes tartományát, ezért elvileg egyaránt fordítható „igazságosságnak” (ha egy magatartásra gondolunk) és „igaz mivoltnak” (ha egy személy jellemző vonására gondolunk: „igaz ember”).[9]
E mondás Máté által szándékolt értelmét – az „igazságosság” közelebbi meghatározásának híján – csak találgatni lehet (vö. Mt 5,10 és 5,20!), de talán nem tévedünk, ha a mondás címzettjein azokat értjük, akik igazságtalanságot-jogtalanságot szenvednek, és Istentől várnak „kiegyenlítő igazságosságot”. A zsidó és a kora keresztény apokaliptika azt hirdette ugyan, hogy Isten teljesíteni fogja az effajta „éhséget és szomjúságot” (vö. Lk 18,6-8!), Jézus azonban azt tanította, hogy Isten[10] nem „igazságosságot” akar (vö. Mt 5,20; 18,23-33 és 20,1-15!), és nem „kiegyenlíteni”, megbosszulni-megtorolni, hanem megbocsátani akarja az elkövetett igazságtalanságokat (vö. Lk 23,34!), és ugyanezt a megbocsátási készséget várja el „fiaitól”, azaz a hozzá tartozóktól is (ld. Mt 5,43-45). Ezért nem tekinthetjük hitelesnek ezt a mondást, ahogyan ezt közvetve a soron következő „boldogmondás” is igazolja.

Szerencsések az irgalmasok, mert Isten irgalmas lesz hozzájuk.

A „nyolc boldogság” közül az utolsó négy Máté ún. „saját anyagához” tartozik, nincs konkrét megfelelőjük Lukács evangéliumában.
Aki kicsit is járatos az evangéliumokban, annak számára világos, hogy az irgalmasság (eleémón, eleémoszüné az eleein igéből) Jézus központi üzenetének egyik fontos megfogalmazása, ezért nem kétséges, hogy itt hiteles jézusi mondással van dolgunk.
Az, hogy valaki „irgalmas”, a „megkönyörülés, kegy[elm]et gyakorlás” képzetét kelti bennünk, eredeti jelentése azonban az, hogy „szánakozik”, ahogyan ezt két rokon értelmű kifejezése is nyilvánvalóvá teszi. Az egyik a „megesik a szíve valakin”; ennek eredeti értelme valahogy így fogalmazható meg: „lénye legmélyéig megrendülve együtt érez valakivel”.[11] A másik a „megkönyörül valakin, megszán valakit” (Lk 6,36), de ez a görög oiktirmón mögött álló arám rahamimnak csak az egyik jelentése; a másik jelentése: „anyai”, minthogy a rehem = anyaméh, anyaöl szóból származik. Tulajdonképpen jobb lenne tehát a – már kissé elavult – „irgalmas, irgalmasság” kifejezések helyett az „anyai, anyaiság” kifejezéseket használni, mert ezek pontosabban fejezik ki az eredeti mondanivalót.[12]
Az irgalmasság egyrészt a megbocsátásban (Mt 18,27; 15,20) és az ellenségszeretetben mutatkozik meg (Lk 6,32-36; Lk 10,33), másrészt pedig a rászorulók megsegítésében, például tanítás (Mk 6,34), vigasztalás (Lk 7,13), gyógyítás (Lk 10,33) vagy anyagi adományok formájában (Mt 6,2-3; Lk 11,41; 12,33a – vö. még Mt 25,35-36!).
Első pillantásra meglepőnek tűnik, hogy Jézus szerint csak az számíthat irgalomra (megbocsátásra) Isten részéről, aki maga is gyakorolta az irgalmat embertársai iránt. A felületes olvasó számára azt a következtetést vonhatja le ebből, hogy Istent a „szemet szemért, fogat fogért” elv vezérli, holott csak arról van szó, hogy Jézus szemében Isten maga az Irgalom (ld. Lk 6,36; 15,20), ezért aki irgalmatlanul viselkedik, az ezáltal automatikusan kizárja önmagát az irgalomból; másképpen fogalmazva: nem lehetséges megbocsátani annak, aki elutasítja magát a megbocsátást (vö. Mt 6,12; 7,1; Mk 11,25).

Szerencsések a tiszta szívűek, mert ők meg fogják látni Istent.

A „szív” a Biblia nyelvében az ember teljes belső életének: gondolatainak, érzelmeinek, emlékezetének, törekvéseinek és döntéseinek („akaratának”) székhelye. Jézus a kultikus tisztasággal kapcsolatos vitában (vö. Mk 7,2) mondta el – bár negatív megfogalmazásban –, mit ért a szív tisztaságán: „…belülről, az ember szívéből jönnek elő a gonosz megfontolások, …és tisztátalanná teszik az embert” (Mk 7,21.23). Pozitívan fogalmazva azt mondhatnánk, a szív tisztasága az őszinte és egyenes jóra törekvést, és persze az ebből fakadó, hátsó- vagy mellékgondolatok nélküli jót cselekvést jelenti (vö. Mt 23,26 // Lk 11,41). A szív tisztaságának további meghatározásában-pontosításában segíthet, ha figyelembe veszünk néhány rokon értelmű fogalmat: az egyszerűséget (Mt 6,22: haplusz), a keveretlenséget (Mt 10,16b: akeraiosz), a gyermekké válást (Mt 18,3; vö. Mk 10,15), s ez utóbbival kapcsolatban még a „kiskorúságot” (Lk 10,21: népiosz).

Az „istenlátás” valószínűleg két dolgot jelent:

Egyrészt Isten, illetve az Isten-ember viszony lényegének „meglátását” (vö. Mk 1,10-11: „látta, hogy meghasadnak az egek”), azaz annak felismerését, hogy Isten jó az emberhez, és nem kíván tőle mást, csak egyszerű jóságot. Ennek meglátásához, felismeréséhez nincs szükség bonyolult teológiára vagy hatalmas törvényismeretre, hanem csak tiszta szívre. Két példa: Amikor belebotlott a kifosztott, félholtra vert zsidóba (aki ellenségének számított!), az irgalmas szamaritánus rögtön „meglátta”, tudta, mit kíván tőle Isten ebben a helyzetben, egyszerűen annak alapján, hogy „megesett rajta a szíve” (Lk 10,33). Az ugyanebbe a helyzetbe került pap már nem tudta, viszont tudni vélt valami „fontosabbat és pontosabbat”: azt, hogy Isten csak honfitársai szeretetét kívánja tőle, és hogy a véres, talán már halott ellenség megérintése kultikusan tisztátalanná tenné őt. – Hasonlóképpen: csak a romlatlan, tiszta emberi szív képes felismerni, hogy az emberbarát Isten az ember kedvéért alkotta a szombatot (Mk 2,27), következésképp azt kívánja, hogy „az Úr napján” is segítsünk a rászorulókon (Mk 3,4). A törvénytanítók már nem látták ezt; Jézus nem is egyszer megállapította róluk a „látás” ellentétét, a „vakságot” (Mt 23,24; Lk 6,39).
Isten „meglátása” másrészt a túlvilági, „színről színre” történő „látás” ígérete lehet[13]. Itt a földön nincs szükségünk túlvilági látomásokra ahhoz, hogy jó úton járhassunk. De miután a földi és túlvilági érési folyamata nyomán az ember szíve egészen megtisztult az önzéstől és a maga alkotta istenképektől, „látni” fogja Istent „úgy, amint van” – hiszen csak a szellemileg egymáshoz hasonlóak, vagy hasonlóakká váltak képesek „felismerni” egymást[14].
Az iménti fogalomtisztázások alapján aligha lehet kétséges, hogy kristálytiszta jézusi mondással van dolgunk – ahogyan a következő esetében sem merül föl bizonytalanság.

Szerencsések azok, akik békét teremtenek, mert Isten a fiainak fogja hívni őket.

Noha e mondás értelme minden további nélkül világos, annak pontos megfogalmazásához érdemes előbb itt is szemügyre venni az egyes kifejezések eredeti jelentését. Kezdjük ezúttal a végén.
Az „Isten a fiainak fogja hívni őket” a görögben így hangzik: „Isten fiainak fognak hívatni” – ti. Isten által (passivum divinum). Azaz: Isten a „fiainak”, önmagához hasonlóknak, az övéinek fogja elismerni és nyilvánítani őket – ugyanis a „valakinek a fia, valaminek a fia” kifejezés semitizmus, és azt jelenti: „szorosan az illetőhöz, vagy a szóban forgó tárgyhoz tartozó”[15], az „Isten fia” kifejezés értelme tehát: Istenhez szorosan hozzátartozó, Istennek egészen odaadott, Istenhez hasonló (hasonlóvá vált). – Izrael „udvari teológusai” úgy vélték, hogy Isten az uralkodót fogadja fiává, s annak trónra lépésekor énekelték a 2. zsoltárt: „Az én fiam vagy! Fiammá fogadtalak ma téged!… Kérd tőlem, és neked adom örökségül a népeket… Összetöröd őket vasvesszővel, szétzúzod, mint a cserépedényt…” (7-9. v.). Ezzel szemben Jézus azt állítja, hogy Isten azokat „fogadja fiaivá”, akik békét teremtenek.
A béketeremtés jelenti egymással veszekedő vagy haragban lévő emberek, illetve embercsoportok kibékítését is, de a magunk személyes vagy társadalmi-politikai ellenségei iránti szeretet gyakorlását is (amelynek minimális eleme a megbocsátás, teljessége pedig az irántuk tanúsított, tettekben megnyilvánuló jóság, ld. Mt 5,38-45).
A béke azonban (héber salóm) az Ószövetségben és a Jézus korabeli zsidóságban is az ember egész, azaz testi-lelki-szellemi, illetve egyéni-közösségi-társadalmi üdvének (javának, egészségének) teljességét jelentette. Ezért hangsúlyozni kell, hogy a béketeremtés „terepe” nem csupán a magánélet[16], hanem ki kell terjednie a „közéletre” és a „nagypolitikára” is[17]. Tömören és szépen foglalta ezt össze a Kr. u. 1. sz. utolsó harmadában működő Johanan ben Zakkai (a híres Hillel és Sammai rabbik tanítványa), amikor azt mondta: „Az Isten és ember közötti békében csak az részesülhet, aki békét teremt két férfi között, vagy egy férfi és a felesége között, vagy két család, két város, két kormány, két nemzet között.”[18]

Szerencsések, akiket az igazságosság kedvéért üldöznek, mert övék a Mennyek országa.

E mondás hitelessége rendkívül bizonytalan, hiszen Jézus tanításának lényege éppen a (köznapi értelemben vett) igazságosság meghaladása (sőt „messzemenő meghaladása”: Mt 5,20), mégpedig a korlátozás és feltétel nélküli szeretet révén.[19] Csupán találgatni lehet, hogy Máté hogyan értelmezte, mindenesetre csak az alanti, sajátos értelemben fogadhatjuk el Jézustól származónak. Ennek megtalálásához két szó jelentését kell tisztázni.
Az „igazságosság” (dikaoiszüné) elméletileg jelenthetné itt a mondás címzettjei, tehát az üldözöttek által gyakorolt igazságosságot, az „igazságos, helyes, igaz” viselkedést – csakhogy ennek ellene mond tartalmilag az, hogy az igazságosság gyakorlása Jézus szerint nem elégséges az Isten országába kerüléshez (Mt 5,20), formailag pedig az (amivel a szentírás-magyarázók nemigen törődnek…), hogy hiányzik a birtokos névmás (autón), aminek megléte esetén így kellene fordítani a kifejezést: „az ő igazságosságuk miatt”.
A görög heneken elöljárószó nemcsak oksági összefüggést fejezhet ki („miatt”), hanem a cselekvés célját is, illetve a kettőt egyszerre is; feltételezem, hogy itt is ez utóbbi történik, ezért döntöttem a „kedvéért” kifejezés mellett, amely egyaránt tartalmazza a cselekvés mozgatórugóját és célját.
Jézus nem magától értődő felfogásokat akart megerősíteni, hanem hallgatói magától értődőnek tartott nézeteit akarta helyesbíteni. Itt is erről lehet szó:
Azt, hogy az igazságosságot gyakorló, és emiatt üldözött ember Isten vagy az Istenség oltalma alatt áll, minden igazságosan gondolkodó és érző zsidó vagy pogány eleve feltételezhette[20] Itt azonban – a második bekezdésben mondottak alapján – nem lehet szó róluk, hanem csak olyanokról, akik vétettek a törvények szabta igazságosság ellen (ez az üldözésük oka), s akiket másfelől azért üldöznek, hogy ezzel helyreállítsák „a törvényt és a rendet”, vagyis az igazságosságot (ez az üldözésük célja). Ezek lehetnek „köztörvényes bűnözők”, de olyan „ártatlanok” is, mint Jézus, aki a maga módján szintén vétett a „fennálló rend”, vagyis az igazságosság ellen, amikor például áthágta a kultikus tisztasággal vagy a szombattal kapcsolatos szabályokat.
E mondás feltételezhető – és a negyedik boldogmondás fenti értelmezésével összhangban lévő – jézusi értelme tehát: Nem azoké a Mennyek országa, nem azok a részesei-tagjai Isten országának, akik „jámbor buzgósággal” (vö. igazságszolgáltatás, inkvizíció, szent háború, dzsihád stb.), az igazságosság (helyreállítása) kedvéért üldözik a törvényszegőket (ahogyan a zelóták vagy „az írástudók és farizeusok” is tették)! Ellenkezőleg: Isten az áldozatok oldalán áll!
Hogyhogy? – kérdezhetné valaki. Úgy, hogy egyrészt az emberi törvények nem feltétlenül tesznek eleget Isten törvényeinek, másrészt – és ez a fontosabb – Jézus felfogása szerint Isten még a valódi bűnösöket sem akarja megbüntetni „az igazságosság helyreállítása kedvéért”, hanem meg akar bocsátani nekik, és meg akarja gyógyítani őket. (Hogy sikerül-e, rajtuk fordul.) A bűnösöknek nem bíróra, hanem orvosra van szükségük (vö. Mk 2,15-17, de már Ezekiel 18,23 is!).

* * *

Keresésünk eredményeit összegezve azt állapíthatjuk meg, hogy a nyolc boldogmondásból csak négyet tarthatunk egészen biztosan jézusinak („erőszakmentesek, irgalmasok, tiszta szívűek, béketeremtők”), kettőt határozottan jézusiatlannak kell minősítenünk („bánkódók, az igazságosságot éhezők”), a maradék kettőt pedig csak az általam adott értelmezésben tarthatjuk jézusinak („a Lélek hatására nyomorgók, az igazságosság kedvéért üldözöttek”) – e kettő között azonban mégis különbséget teszek, és az elsőt végső soron a jézusi kategóriába sorolom, mert általam adott fordítása és értelmezése nagy biztonsággal indokolható.[21]
Mindezt úgy szemléltetem, hogy újra fölsorolva a „nyolc boldogságot”, a jézusiakat kövér és dőlt betűkkel írom, a jézusiatlanokat pedig csak dőlt betűkkel:

Szerencsések, akik a Lélek hatására lettek nyomorgók, mert övék a Mennyek országa!

Szerencsések a bánkódók, mert Isten meg fogja vigasztalni őket.

Szerencsések az erőszakmentesek, mert ők fogják örökölni az országot!

Szerencsések, akik éhezik és szomjazzák az igazságosságot, mert Isten majd kielégíti őket.

Szerencsések az irgalmasok, mert Isten irgalmas lesz hozzájuk!

Szerencsések a tiszta szívűek, mert ők meg fogják látni Istent!

Szerencsések azok, akik békét teremtenek, mert Isten a fiainak fogja hívni őket!

Szerencsések, akiket az igazságosság kedvéért üldöznek, mert övék a Mennyek országa.

[1] A görög hümeterosz kifejezésnek itt csak ez lehet az értelme, ellentétben a megszokott „tiétek”-kel.

[2] Mindebből természetesen az is következik, hogy Isten országa csak olyan mértékben valósulhat meg itt a földön, amilyen mértékben lesznek „megtérő”, gondolkodásukat és életüket átalakító emberek, és csak ebben az esetben és ilyen mértékben igaz, hogy „szerencsések a szegények”.

[3] Itt tehát helytelen lenne az „övék”-et úgy értelmezni, hogy „számukra van itt”, ahogyan helytelen lett volna a lukácsi változatban az „tiétek” fordítás.

[4] A „Mennyek országa” azonos értelmű az „Isten országával”: Máté a zsidó szokásoknak megfelelően kerüli Isten nevének kimondását; a „Mennyek” Isten körülírása.

[5] Ez a fordítás bizonytalanságban hagyja az olvasót arra nézve, hogy kik a szóban forgó vigasztalók; a görögben itt szenvedő igealak áll („megvigasztaltatnak”), ami azonban nem más, mint Isten nevének egyik lehetséges körülírása (passivum divinum).

[6] A „vigasztal” ige, illetve a „vigasztalás” főnév egyszer-egyszer szerepel még az evangéliumokban Jézus ajkán, mindkétszer az itteni gondolatkörben (Lk 6,24 és Lk 16,25), de egyik szöveg sem tekinthető hitelesen jézusinak.

[7] Bármilyen utópikusan csengjen is mindez, Jézus Istenre alapozott pacifizmusát közvetve igazolta annak elutasítása: A zelótizmus ugyanis a Róma elleni lázadáshoz, s az ún. zsidó háborúhoz vezetett (Kr. u. 66-70), amelynek eredménye a jeruzsálemi templom lerombolása és Izrael szétszóratása, az ország elvesztése lett (vö. Lk 19,42a)

[8] Azok a fordítások, amelyek az „igazság” éhezéséről-szomjazásáról beszélnek, eleve tévúton járnak, mert a görögben nem az (elméleti) „igazság” jelentésű alétheia áll.

[9] A fogalom tartalmának rendkívüli gazdagsága miatt minden egyes előfordulásakor az adott szövegösszefüggés, illetve „életbe ágyazottság” alapján kell dönteni a szó fordításáról és konkrét jelentéséről. Ráadásul arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy e főnév (eltérően a dikaiosz = „igaz” melléknévtől) az evangélisták közül kizárólag Máténál fordul elő Jézus ajkára adva.

[10] A szokásos „majd kielégítik őket” fordítás megintcsak homályos és téves, mert az eredeti szenvedő szerkezet („majd kielégíttetnek”) itt is egyértelműen Isten körülírása (passivum divinum).

[11] Mt 9,36; 18,27 – Mk 1,41; 6,34 – Lk 7,13; 10,33; 15,20. A szplankhnidzein ige gyökere a többnyire többes számban használt szplankhnon főnév, amelynek jelentése általában „belső részek”, többnyire a nemesebb szervekre értve, de a zsigerekre vonatkozóan is, sajátos jelentése pedig: anyaméh.

[12] Gyönyörűen szemlélteti ezt az anyaiságot „a tékozló fiú” példabeszédében szereplő apa viselkedése (Lk 15,20.22-24): Folyton visszavárja elcsavargott gyermekét; amikor meglátja, eléje fut, öleli-csókolja; öröme minden mértéket meghaladóan túláradó (az ünnepi ruha elővétele és a fiú beöltöztetése, a hízott borjú levágása, lakoma, zene, tánc); egyszerűen túllép az igazságosságon: elmarad az erkölcsi prédikáció, nincs leszámolás, és végképp nincs szó büntetésről.

[13] Vö. 1Kor 13,12; 1Jn 3,2; Jel 21,3; 22,4-5.

[14] Vö. Mk 9,7: „Ez az én szeretett fiam!”; Lk 10,22: „…senki sem ismeri, ki a fiú, csak az Atya, és ki az Atya, csak a fiú…”

[15] Ld. „emberfia” (Mk 8,31 – továbbá Mk 14,41; Mt 11,19; Lk 11,30), „a lakodalmas terem fiai”, azaz a násznép (Mk 2,19), „a gyehenna fia” (Mt 23,15), „az engedetlenség fiai”, vagyis az engedetlenek (Ef 2,2), „a tegez fiai”, azaz a nyílvesszők (Jób 41,20; Siral 3,13); vö. a magyarban „vásárfia, ládafia, hazafi, úrfi, halál fia”.

[16] Ennek példái: Mt 5,23-24; 18,21-22; Lk 17,3b-4; Mk 9,50c.

[17] Ld. Mt 5,41; Lk 10,33; 13,1-3; 19,42a; 23,28.31.

[18] A jézusi értelemben vett béketeremtést természetesen nem szabad összetéveszteni a puhánysággal, a kényelemszeretetből és gyávaságból fakadó hamis békülékenységgel („irénizmus”), amely csak megerősíti a rossz uralmát, és több bajt, mint békességet teremt. A jézusi béketeremtés mércéje magának Jézusnak a viselkedése, amelynek lényege, hogy szembeszáll a gonosz tettel, de nem áll ellenségesen szemben a tett elkövetőjével, hanem meg akarja gyógyítani. Mintapéldája ennek az az eset (Jn 18,22-23), amikor az Annás főpap előtti kihallgatáson Jézust szájon vágta egy pribék, ő azonban nem nyelte le ezt szó nélkül, hanem oktatni kezdte: „Ha rosszul szóltam, bizonyítsd be a rosszat, de ha jól, miért ütsz engem?” Oktató kérdésével föl akarta rázni a szolgát abból, hogy rutinszerűen („öntudatlanul”) viselkedjék, el akarta őt gondolkodtatni a valóban helyes viselkedésről, azaz meg akarta nyitni számára az utat ahhoz, hogy esetleg rádöbbenjen, mit csinál, és változtatni tudjon humánusnak éppen nem nevezhető magatartásán (és talán a foglalkozásán is).

[19] Ld. a negyedik boldogmondás kapcsán írottak utolsó bekezdését.

[20] Ld. a Bölcsesség könyvében: 2,10-21; 5,1-9.15-23.

[21] E végeredmény eldöntheti, mennyire volt kihívó, vagy egyenesen pimasz a címben föltett kérdés…

Rabbiból úr

„Tanfejlődés” a szinoptikus evangéliumokon belül

Kétségtelen, hogy Márk evangéliuma keletkezett a legkorábban (70 körül), és az is, hogy Máté és Lukács egyaránt felhasználta Márk művét: annak egyes részeit beépítették saját evangéliumukba, de úgy, hogy azokat a maguk módján földolgozták, számos ponton megváltoztatták. Ha alaposan megfigyeljük ezeket a változtatásokat, és aztán összevetjük a szövegeket, izgalmas felfedezéseket tehetünk: nem csupán az evangélisták egymástól eltérő felfogását, sajátos teológiáját ismerhetjük meg, hanem azt is, hogy az ezúttal kiindulópontnak tekintett Márk-féle teológia hogyan változik meg, konkrétan: hogyan érvényesül egyre inkább az ún. krisztológiai tendencia, vagyis Jézus egyre erőteljesebb fölmagasztalása, átalakítása Krisztussá.
Noha Lukács és Máté nagyjából azonos időben írta evangéliumát (80-90 között), a tartalmi mozzanatok arra utalnak, hogy a „tanfejlődés” Máténál előrehaladottabb, vagy legalábbis kifejezettebb formában jelentkezik. Persze helyesebb lenne egyszerűen tanváltozásról beszélni, hiszen jézusi szempontból éppenséggel nem fejlődésről, hanem torzulásról van szó.
Természetesen óvakodnunk kell a sablonos szemlélettől, hiszen van olyan eset, amikor a krisztológiai tendencia Lukácsnál erősebb, mint Máténál, és ritkán az is előfordul, hogy Máté hitelesebb szöveget közvetít, mint Márk.

*

Alámerülés

Mk 1,9-11: „Azokban a napokban eljött Jézus a galileai Názáretből, és alámeríttette magát Jánossal a Jordánba. Mihelyt kiemelkedett a vízből, látta, hogy meghasadnak az egek, és a Lélek galambként beléje száll. És hang [szólt] az egekből: Te vagy az én szeretett fiam, benned gyönyörködöm.”
Lk 3,21-22: „... Jézus is alámerítkezett; miközben imádkozott, megnyílt az ég, és a szent Lélek testi alakban galambként leszállt rá, és hang [szólt] az égből: Te vagy...”
Mt 3,13-17: „Ekkor eljött Jézus Galileából a Jordán mellé Jánoshoz, hogy alámeríttesse magát általa. János azonban meg akarta akadályozni [ebben], és ezt mondta: „Nekem van szükségem arra, hogy alámeríts [engem], és te jössz hozzám? Jézus azonban így felelt neki: Engedd meg most, ugyanis úgy illik hozzánk, hogy beteljesítsünk minden igazságosságot! Ekkor megengedte neki. Miután [János] alámerítette [őt], Jézus rögtön kiemelkedett a vízből. És íme, megnyílt (neki) az ég, és látta, hogy Isten Lelke mintegy galambként leereszkedik, és leszáll rá. És íme, hang [hallatszott] az égből, és ezt mondta: Ez az én szeretett fiam, benne gyönyörködöm.”

Jézus mintegy 150 km-t gyalogolt Keresztelő Jánoshoz, és hallgatta őt, vagyis szerény, tanulni kész istenkereső volt. Nyilván azonosult azzal, amit János a haragos Bíró-Istenről mondott, különben nem merítkezett volna alá, hogy elnyerje bűnei bocsánatát (vö. Mk 1,4). Csak később, alámerítkezése után ismerte fel „hittanárának” alapvető tévedését.

Márk jelképes kifejezésekkel ugyan, de természetes, Jézusban lezajló folyamatot ábrázol; ennek lényegét, az általa átélt belső tapasztalatot talán így foglalhatjuk össze: „Nem igaz, hogy Isten el akarja pusztítani a bűnösöket; Isten nem akarta, nem akarja, hogy megfulladjak; szeretett fiának tart, akiben gyönyörködik; Isten azt akarja, hogy éljek, hogy mindenki éljen: adja nekem, és mindenkinek adja a levegőt, a teremtő, életet adó lélegzetet, a Pneumát...” (Ez az elemi erejű élmény határozza meg azután Jézus egész további gondolkodását és viselkedését.)

Az idézett részben Lukács négyszeresen megváltoztatja Márk szövegét: betoldja, hogy „miközben imádkozott”, „Lélek” helyett „szent Lélekről” beszél, s azt mondja róla, hogy „testi alakban” szállt le, mégpedig Jézusra (a Márk-féle „Jézusba” helyett): ezzel megkezdődik a Jézusban lezajlott történés külső, testi-fizikai valósággá, azaz látványos isteni beavatkozássá alakítása, ami majd Máténál lesz teljessé. Kiegészíti és megerősíti ezt az irányultságot, hogy stílusával Lukács eltolja a hangsúlyt Jézus alámerítkezéséről Isten szavára és cselekvésére: a görög szöveg ugyanis csak egyetlen szót veszteget a már végbement alámerítkezésre, viszont folyamatként mutatja be Jézus imádságát, illetve az annak során lezajló „történéseket”.

Márknak és Lukácsnak is ellentmondva Máté úgy állítja be a dolgot, mintha Keresztelő Jánosnak lett volna igénye Jézus által alámerítődni, s csak Jézus energikus intésére lett volna hajlandó alámeríteni őt. Ezzel azonban eltussolja, hogy a valóságban Jézus először alárendelte magát Jánosnak, és vágyott arra, hogy részesüljön Jánosnak a bűnök bocsánatát célzó alámerítésében. – Máté beállítása ellentmondásban áll azzal, hogy János még a későbbiekben, Jézus működésének ismeretében is (vagy éppen azért!) kétségbe vonta, hogy Jézust Isten küldte (Mt 11,3; Lk 7,19). Másrészt, ha Máténak igaza lenne, akkor Jézus csak úgy tett volna, mintha szüksége lenne a bűnbánati alámerülésre – azaz színjátékkal, hazugsággal kezdte volna működését.

Különböző teológiai alapállások (vagy előfeltevések) a Máté által Jézus ajkára adott mondat különböző értelmezéseit teszik lehetővé. De talán nem tévedünk, ha az előző bekezdés alapján úgy véljük: Ezzel a mondattal Máté – Pál szellemében! – „helyettesítő engesztelő aktussá” értelmezi át Jézus alámerülését, hiszen azt sugallja, hogy Jézusnak mint bűntelennek nem lett volna szüksége erre a bűnök bocsánatát célzó alámerítésre, mégis vállalta a bűnösökért. Az „igazságosság” ez esetben azt jelenti, hogy Istennek – „a mérleg törvénye” értelmében – igazságosan meg kell torolnia mindent bűnt, s ettől csak megfelelő engesztelés esetén tekinthet el.

Máté az utolsó mondatban is megmásítja Márk szövegét: „Te vagy az én szeretett fiam, benned gyönyörködöm!” helyett azt írja: „Ez az én szeretett fiam, benne gyönyörködöm.” Ezáltal – de már a kétszeres „és íme” kifejezéssel is (16-17. v.) – a nyilvánossághoz intézett, mindenki által látható-hallható isteni közleménnyé változtatja Jézus bensőséges, benne szellemi-lelki módon végbement „látását” és „hallását”.

Rabbi helyett úr

Mk 4,38: „Rabbi, nem törődöl azzal, hogy elveszünk?”
Lk 8,24: „Rabbi, rabbi, elveszünk!”
Mt 8,25: „Uram, ments meg [minket], [mert] elveszünk!”
A Márknál és Lukácsnál olvasható, egyszerű „rabbi” (a görögben „tanító”, illetve „mester”) megszólítás helyett Máténál az „uram” (küriosz) áll (ugyanígy Mt 17,4-ben). Ez a megszólítás alighanem a Márkhoz, de még Lukácshoz képest is fokozottan jelentkező krisztológiai tendencia megnyilvánulása; elvileg lehetne csupán tiszteletteljes megszólítás, de a mondat folytatása az előbbit valószínűsíti.
Márknál a tanítványok még el tudják képzelni Jézus nemtörődömségét, Lukács már törli ezt a lehetőséget, de még mindig úgy ábrázolja az eseményt, hogy elképzelhető a tengerbe veszés Jézus jelenlétében is, Máténál viszont a tanítványok már „tudják”, hogy csak szólniuk kell Jézusnak a pusztulás elkerülése érdekében, s ő majd hatékonyan beavatkozik.

Halott – vagy beteg?

Mk 5,21-24.35-43: „... Leánykám a végét járja... Leányod meghalt... A gyermek nem halt meg, csak alszik...

Erre kinevették... Kislány, ébredj föl!... A kislány rögtön fölkelt...”

Mt 9,18-19.23-24: „... Leányom éppen most végezte be [az életét]... A leányka nem halt meg, csak alszik...

Erre kinevették... A leányka fölébredt...”

Lk 8,40-42.49-56: „... tizenkét éves lánya haldoklott... Halott [már] a lányod... Nem halt meg, csak alszik...

Erre kinevették, mert tudták, hogy meghalt... Gyermekem, ébredj föl!...

Erre visszatért a szelleme, és azonnal fölkelt...”

Márk és Lukács beszámolójából kiderül, hogy Jairus „leánykája” 12 éves volt, tehát az akkori viszonyok között a felnőttkor küszöbén, eladósorban, házasodási korban. Az apa azonban (feltehetően az anyával együtt) még mindig az ő „leánykájaként” kezeli, aminek következtében ez az éppen hogy már nem kislány nem tudja, hogyan éljen tovább érett nőként (gyerek már nem akar, felnőtt nő még nem tud, nem mer lenni), és szinte holtan fekszik a kamrájában. Kilátástalan helyzetekben gyakran működésbe lép a természetnek ez a védekező mechanizmusa: a X. agyideg, az ún. bolygóideg a test megmerevedését idézi elő. – Fontos tudatosítanunk, hogy Márk azt írja, a leányka „a végét járja”, nem pedig „meghalt”, vagyis beteggyógyításról számol be, nem pedig halottfeltámasztásról.

Máté – aki nagyon vázlatosan számol be az egész eseményről – csak egyetlen változtatást hajt végre Márk szövegén, ezzel azonban halottfeltámasztássá alakítja át az eredeti gyógyítási történetet: „a végét járja” helyett azt írja: „éppen most végezte be [az életét]”.

Annak érdekében, hogy az eredeti beteggyógyításból halottfeltámasztást csinálhasson, Lukács (csupán ebből a szempontból!) négyszeresen megváltoztatja Márk szövegét: a) Márk azt írja, hogy a lány „a végét járta”, Lukács azt mondja, „haldoklott” (42. v.). b) Márknál azt a hírt hozzák Jairus házából, hogy „meghalt” („beállt a halál”), Lukács azt írja (49. v.), hogy „halott” (a perfectum a halál visszavonhatatlanságát, végérvényességét fejezi ki). c) Az „erre kinevették” után Lukács betoldja (53. v.): „mert tudták, hogy meghalt” („beállt a halál”). d) Jézus felszólítása után („Gyermekem, ébredj föl!”) Lukács betoldja (55. v.): „erre visszatért a szelleme”; ezzel azt hangsúlyozza, hogy a gyermek voltaképpen már a túlvilágról tért vissza.

Kicsoda Jézus?

Mk 8,30: „Erre keményen rájuk szólt, hogy senkinek se beszéljenek őróla.”
Lk 9,21: „Erre keményen rájuk szólt, és felszólította őket, hogy senkinek se beszéljenek erről.”
Mt 16,20: „Erre keményen rájuk szólt, hogy senkinek se mondják el, hogy ő a Fölkent [Messiás].”
Márknál Jézus sehogyan sem foglal állást Péter véleményével kapcsolatban; csak annyit mond, hogy „senkinek se beszéljenek őróla” (peri autu): A tanítványoknak nem Jézus személyét kell igehirdetésük középpontjába állítaniuk, hanem Jézus Istenről és az ő országáról szóló üzenetét, és azt tetteikkel is hitelesíteniük kell. Jézus állást-nem-foglalását tehát semmiképp sem lehet Péterrel való egyetértésként értelmezni. Megerősíti ezt, hogy Péter nyilvánvalóan igenlést várt Jézustól (ahogyan ezt Máté 16,17 majd betoldja), mint ahogy az evangélium első olvasói is, akik már Messiásnak tartották Jézust. Az evangélium feliratának tanúsága szerint (1,1) Márk is annak tartotta; ha tehát tudott volna olyan hagyományról, amely szerint Jézus egyetértett Péter felfogásával, aligha hallgatta volna el!

A Lukács-féle „senkinek se beszéljenek erről” (tuto) is értelmezhető az előbbiek szerint, ha azt, hogy „senkinek”, Jézus szellemében úgy értjük: „soha többé”; ekkor ugyanis Jézus felszólítása – Márk megfogalmazásával összhangban – azt jelenti: „Ezt, [hogy én vagyok a Messiás], soha többé ne mondjátok, mert nem igaz!” Lukács azonban minden bizonnyal azért változtatta meg Márk szövegét, mert el akarta venni az egyértelmű tiltás élét: „Senkinek se beszéljenek erről” – és az olvasó könnyen kiegészíthette: „noha Péter igazat mondott”. Lukács szerint ugyanis Jézus a Messiás, de ennek nyilvánvalóvá válásához Jézus szenvedésén vezet keresztül az út (Lk 24,26.46), ezért Jézus Messiás-voltát csak húsvét után szabad (és kell) majd nyíltan hirdetni (ApCsel 2,36).
Máté állásfoglalása semmilyen kétséget nem hagy: ő már nyíltan Messiásnak tartja és hirdeti Jézust. Sőt jócskán túl is megy azon, hogy kimondja azt, amit Lukács csak sejtet: Péter vallomása nyomán óriási elismerést ad Jézus szájába: „Boldog vagy Simon, mert nem test és vér adott neked kinyilatkoztatást, hanem az én mennyei Atyám” (Mt 16,17).

Harmadnapra?

Mk 8,31: „Az emberfiának... három nap múltán [újból] talpra kell állnia.”
Lk 9,22: „Az emberfiának... a harmadik napon [újból] talpra kell állnia.”
Mt 16,21: „Az emberfiának... a harmadik napon [újból] talpra kell állnia.”
Márk azt írja: „három nap múltán”; ezt a „rövid időn belül, hamarosan” jelentésű semitizmust (a görögben meta treisz hémerasz; vö. Mk 14,58 [dia]; 15,29 [en]) Máté és Lukács is átalakítja „a harmadik napon”-ra (té trité hémera): Ez az időpontrögzítés megfelel annak a krisztológiai irányultságnak, hogy Jézus „feltámadását” kivételes, csodaszerű eseményként értelmezzék, és messiási meg istenfiúi mivoltát „bizonyítsák” vele, mondván: pontosan megjövendölte feltámadását. Ennek megfelelően mind a négy evangélista masszív természeti csodaként prédikálja majd Jézus feléledését (János különösen is: 20,24-29). Jézus azonban az apokaliptikusoknak „a világ végéhez” kötődő elképzelésével szemben azt hangsúlyozza itt, hogy Isten a halál után hamarosan újból életre kelti őt – értelemszerűen: „őt is, mint minden embert”, hiszen az „emberfia” Jézus anyanyelvében eredetileg azt jelenti, hogy „az ember általában”.
Jézus Márknál olvasható szavait már csak azért sem lehet pontos jövendölésként értelmezni, mert azok nem váltak pontosan valóra, hiszen a nagypéntek késő délutáni sírba helyezéstől a húsvétvasárnap hajnali „feltámadásig” mindössze másfél nap telt el.

Látni vagy ülni?

Mk 14,62: „... látni fogjátok az emberfiát az Erő jobbján ülni.”
Mt 26,64: „... mostantól látni fogjátok az emberfiát az Erő jobbján ülni.”
Lk 22,69: „... mostantól az emberfia Isten erejének jobbján fog ülni.”
„Az Erő”, „az Erős” Isten egyik neve vagy körülírása az Ószövetségben (pl. Iz 9,5; Jer 16,19; vagy a Zsoltárok számtalan helyén, pl. 31,3; 61,4; 89,9). „Valakinek a jobbján ülni” (többek között) azt jelentette: „valakinek az oltalma alatt állni”. – A „látni fogjátok” arra utal, hogy ellenfelei látható bizonyítékokat akartak, hát mostantól látni fogják, hogy ő, a kiszolgáltatott, halálra ítélt ember Istentől jövő erővel fogja végigjárni útját, és nem fog összetörni; őt oltalmazó Istene nem művel ugyan bizonyító csodákat, de csodálatos erővel tölti el övéit.
Máté meglepő módon ezúttal Márkéval lényegében azonos szöveget közöl, Lukács azonban látszólag jelentéktelen, valójában óriási változtatást hajt végre Márk szövegén. Márk és Máté azt írja: „(Mostantól) látni fogjátok az emberfiát az Erő jobbján ülni.” Ebben három állítás van: „emberfia”, azaz egyszerű ember vagyok – de Isten oltalma alatt állok (ezt jelenti „az Erő jobbján ülni”) – és mindezt hamarosan saját szemetekkel láthatjátok majd. Ezzel szemben Lukács: „Mostantól azonban az emberfia Isten erejének jobbján fog ülni.” Azaz: „Mostantól nem egyszerű emberfia vagyok, hanem az [apokaliptikus] Emberfia, aki az Isten jobbján ül [= vele egyenrangú], és a világ dicsőséges bírájaként eljön majd, hogy ítéletet tartson!” (Pontosan ezt fejti ki aztán Lukács Péter két beszédében is: ApCsel 2,34-36 és 5,31; ld. még ApCsel 3,21; 10,42; 17,31.)
Rendkívül izgalmas jelenség, hogy Márknál azzal az apokaliptikus, tehát Jézustól idegen félmondattal folytatódik a szöveg („...és jönni az ég felhőivel”), amely pontosan Lukács mondanivalóját fejezi ki, de éppen Lukács evangéliumában nincs benne – viszont benne van Máté szövegében! Márpedig ha Lukács megtalálta volna az általa felhasznált Márk-szövegben, biztosan nem hagyta volna ki ezt az „őt igazoló” félmondatot. Akkor viszont talán az történt, hogy Máté vette föl ezt a Dániel 7,13-ra (vagy a Hénokh-féle Emberfiára) való utalást, s aztán az ő evangéliumából került be utólag Márk evangéliumába!

Isteni rendelés vagy emberi döntés?

Mk 14,36: „ABBA, Atyám, minden lehetséges neked: vedd el tőlem ezt a poharat! De nem azt [fogom cselekedni], amit én akarok, hanem amit te.”
Mt 26,39: „Atyám, ha lehetséges, távozzék el tőlem ez a pohár! Mindazonáltal ne úgy [történjék], ahogyan én akarom, hanem ahogyan te!”
Lk 22,42: „Atyám, ha akarod, vedd el tőlem ezt a poharat! Mindazonáltal ne az én akaratom valósuljon meg, hanem a tiéd!”

Ezúttal nagyon nehéz eldönteni, melyik evangélista szövegét tekinthetjük eredetinek, pontosabban, hogy Márkét vagy Mátéét.

Ami az első mondatot illeti, kétségtelenül Máté szövege hitelesebb: A „minden lehetséges neked” Jézustól idegen szemléletet hordoz (bár Márk a gazdag ifjú történetében is Jézus ajkára adta ugyanezt: Mk 10,27).

Ami a második mondatot illeti, az okoz rendkívüli nehézséget, hogy az eredetiben hiányos mondatról van szó, ráadásul Márknál a görög ti szócska lehet alanyeset is, de lehet tárgyeset is, tehát a mondatot úgy is lehet fordítani, hogy „ne az..., amit én akarok, hanem amit te”, de úgy is, hogy „nem azt..., amit én akarok, hanem amit te”. Nehéz helyzetben volt hát Máté is, Lukács is, és ezt igazolja, hogy mindketten megváltozatták Márk szövegét. Máté csak kissé; az ő szövegét lehetne úgy is fordítani, hogy „...nem úgy [fogok cselekedni], ahogyan én akarok [cselekedni], hanem ahogyan te”, de kétségtelenül kézenfekvőbb a szokásos fordítás: „...ne úgy [történjék], ahogyan én akarom, hanem ahogyan te”.
Csakhogy a hiányos mondat szokásos kiegészítése: „Ne az történjék, amit én akarok...” helytelen, mert ellentétben áll Jézus istenképével; az ő Istene nem akarja, hogy kegyetlenül megkínozzák és kivégezzék őt: sem azért, hogy ezzel engesztelést nyújtson neki (Róm 5,10), sem azért, hogy így mutassa meg irántunk való szeretetét (Jn 3,16; 1Jn 4,10), sem bármi egyéb okból. Isten nem „akarja”, hogy Jézus szenvedjen, csak elviseli, ha mégis szenvednie „kell” e világ törvényszerűségeinek következtében.
Jézus istenképének és szellemiségének, valamint az adott lélektani helyzetnek egyaránt megfelel viszont a „Nem azt fogom cselekedni, amit én akarok...” kiegészítés. Eszerint a) Isten csak azt akarja, azt kívánja tőle (mint minden embertől), hogy helyesen cselekedjék, még ha az szenvedésbe kerül is, vagyis egyenes gerinccel járja végig útját, félelem és gyűlölet nélkül; b) Jézusnak valódi „kísértése” lehetett, hogy megmagyarázza magának: most el kell menekülnie innen, hogy később eredményesebben dolgozhasson Istenért másutt (akár „pogány” vidéken is). A kitartást akarta Isten, az elmenekülést akarhatta Jézus. Jézus végkövetkeztetése: „Nem azt fogom cselekedni, amit én akarok, hanem amit te. Itt és most kell félelem és gyűlölet nélkül hirdetnem az örömüzenetet – a templomi hierarchiának, még ha az életembe kerül is!” Feltehetően segítette e döntésében, hogy ismét fölerősödött benne korábbi felismerése: „Aki tönkreteszi életét az örömüzenetért, meg fogja menteni azt” (Mk 8,35).
Nem tudhatjuk, hogy Máté hogyan értette ténylegesen az általa kissé megváltoztatott, de hiányosnak meghagyott mondatot, Lukács viszont eléggé egyértelművé tette a maga felfogását, részben azzal, hogy az első mondatba betoldotta a „ha akarod” kitételt, részben azzal, hogy a „valósuljon meg” (= „történjék meg”) betoldásával megszüntette a második mondat hiányos voltát. Megállapíthatjuk tehát, hogy Lukács Isten akaratának tekintette Jézust keresztre feszítését – ahogyan már korábban, a „színeváltozás” történetében is Jézus által teljesítendő feladatként ábrázolta a kereszthalál elszenvedését: „...Mózes és Illés... [Jézus] elmeneteléről beszéltek, amelyet Jeruzsálemben kellett beteljesítenie” (Lk 9,31).

 János és Jézus

Keresztelő János és Jézus viszonyának problémája sokrétű. A kifejtésben öt réteget veszünk majd szemügyre, itt a bevezetésben azonban csak arra szeretnénk rámutatni, hogy amikor erről beszélünk, akkor az általunk teljes bizonyossággal és világossággal nem ismert (s talán soha meg sem ismerhető) egykori valóság és az evangélisták többé-kevésbé világosan felismerhető teológiai fikciói között mozgunk: azt próbáljuk megfogalmazni, hogyan is történhettek a dolgok valójában, azaz reális hipotézist igyekszünk alkotni, jobbára mellőzve a bonyolult szövegértelmezési – exegetikai – munka folyamatát (amiből egyébként kiderülhetne, hogy egy-egy szöveget miért sorolunk egyik vagy másik kategóriába, miért ilyen vagy olyan értelmezést adunk neki), s csak e munkafolyamat (pillanatnyi) végeredményét közöljük.
1. Keresztelő János önértelmezése. – János igehirdetésének tartalma hatalmas apokaliptikus látomás volt: Isten, a haragos bíró megelégelte népének (az emberiségnek?) bűneit, elhatározta magát a végső bosszúra és rendcsinálásra, s a végrehajtás is küszöbön áll: a fejszét már a fák gyökerére tette, hogy kivágjon minden olyan fát, amely jó gyümölcsöt nem terem, és kezében van már szórólapátja, hogy megtisztítsa szérűjét: búzáját csűrbe gyűjti, a pelyvát soha ki nem alvó tűzben égeti el; mindettől csak az menekülhet meg, aki jó gyümölcsöket terem, megvallja bűneit, és bűnbánata jeléül alámerítkezik nála a Jordán vizében (Mt 3,5-12; Mk 1,4).
János e haragos Bíró-Isten és az Általa tervezett apokaliptikus végmegoldás[1] előfutárának, útkészítőjének tartotta magát (Jn 1,23: „Én a pusztában kiáltónak szava vagyok. Egyengessétek az Úr útját”, vö. Mk 1,2), s úgy vélte, hogy ő, aki csak vízbe meríti az embereket, arra sem méltó, hogy lehajoljon, és megoldja a saruszíját annak, aki majd utána jön, aki erősebb, hatalmasabb nála, és aki majd (az isteni ítélet) tűz(é)be meríti bele az embereket (Mk 1,7; Mt 3,11; Lk 3,16; Jn 1,26-27).[2]
2. Jézus önértelmezése. – Négy rövid mondatban csak a lényeg: a) Nem tartotta magát Messiásnak. Amikor Péter ezt vallja róla, szigorúan megtiltja tanítványainak, hogy ezt híreszteljék róla (Mk 8,30-31). Föltárva a zsoltárszöveg belső ellentmondását, kimutatja, hogy a „Lélekben szóló” Dávid tévedett, és nem létezik semmiféle Messiás (Mt 22,41-46)! A főpap kérdésére, ő-e a Messiás, azt feleli: „Te mondtad”, ami annyit tesz: „Ez a te véleményed. Én azt mondom...” (Mk 14,62). – b) Nem tartotta magát Istennek (Mk 10,18-ban így szól a gazdag ifjúhoz: „Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egyedül Isten”). – Ezekkel szemben: c) „Emberfiának” tartotta magát, azaz egyszerű, normális embernek, aki eszik és iszik (Mt 11,19), akinek nincs hová lehajtania a fejét (Mt 8,20), aki azért jött, hogy keresse és megmentse, ami elveszett (Lk 19,10), s aki nem uralkodik, csak szolgál (Mk 10, 44). – d) „Isten fiának” vagy „a” fiúnak tartotta magát, azaz: Istenhez tartozónak, Isten képviselőjének, követének (Mk 12,6), aki tudja, milyen az Isten (Mt 11,27), akinek viselkedése olyan, mint Istené (Mt 5,45: „Így lesztek fiai...”), s akiben ezért Istennek kedve telik (Mk 1,11).[3]
3. Keresztelő János véleménye Jézusról. – Gyakorlatilag lehetetlen megmondani, kinek-minek tartotta János Jézust, mert nincs hozzá fogódzópontunk, különösen János és Jézus találkozásának időpontjára nézve: legfeljebb azt feltételezhette Jézusról, hogy a bűnbánók egyike; még a legvégén, halála előtt is csak a bizonytalanságát tudjuk megragadni: „Te vagy-e az eljövendő, vagy mást várjunk?” – kérdezteti börtönéből (Mt 11,3; Lk 7,19). Ez a kérdés azonban közvetett tagadást takar, hiszen azt mutatja, hogy János még a börtönben is a sokak által vágyva vágyott „igazi Messiásra” várakozott, aki dávidi harcossággal kiszabadítja Izraelt a rómaiak (őt pedig Heródes) kezéből, azaz nem tartotta Jézust a Messiásnak![4]
Megerősíti ezt az eredményünket, ha helytálló az az értelmezés, amelyet annak a minősítésnek adhatunk, amellyel János nagyon korán illette Jézust: „Isten báránya”. Feltételezhető, hogy eredetileg akkor mondta ezt rá, amikor Jézus elvált tőle, kicsit élesebben: hátat fordított neki (Jn 1,36[5]). János, aki prófétaként minden bizonnyal mélységesen meg volt győződve istenképének tévedhetetlenségéről, érezve-látva korábbi követőjének, Jézusnak az elfordulását, azt vár(hat)ta, hogy Istennek szánt áldozati bárányként le fogják ölni Jézust, hiszen biztos, hogy az igazságos Bíró soha ki nem alvó tűzben fogja sütögetni mindazon bűnösöket, akik megvetik az ő (János) megmentő alámerítését.[6]
4. Jézus véleménye Keresztelő Jánosról.  – Jézus kezdetben szimpatizált, sőt azonosult János istenképével és apokaliptikus teológiájával, és elfogadta az alámerítéssel történő rituális megtisztulást: ezért meríttette alá magát Jánossal a Jordánban (Mk 1,9).
Az alámerítéskor szerzett istenélménye, istentapasztalata (Mk 1,10-11), valamint az azt követő pusztai számvetés (Mk 1,12-13; Mt 4,1-11; Lk 4,1-12) nyomán megváltozott a véleménye („teológiája”), és szakított János elveivel és gyakorlatával: nem tért vissza hozzá, hanem új utakra lépett.[7]
Érdekes bizonysága lehet ennek a fordulatnak Jn 3,25. Miért olyan fontos az evangélista számára betoldani, hogy vita támadt János tanítványai és egy meg nem nevezett „zsidó” között az alámerítés értelméről és hatásáról? Valószínűleg azért, mert – immár – maga Jézus vitatta az alámerítés szükségességét, hiszen később azt fogja tanítani (Mk 7,18-23), hogy csak a belső szándék, a szív milyensége teszi az embert tisztává vagy tisztátalanná. Egyébként: a h kódex „zsidó” helyett „Jézus”-t olvas ezen helyen...
Mindazonáltal Jézus továbbra is elismerte egykori mestere érdemeit: méltányolta, hogy János az igazságosság útjára akarta vezetni kortársait (Mt 21,32), noha ő maga már túllépett azon; dicsérte állhatatosságát és aszketikus keménységét, melyet Isten(nek a saját módján felfogott) ügyéért vállalt (Mt 11,7-8.18), és arra a következtetésre jutott, hogy „asszonyok szülöttei között nem támadt nagyobb Jánosnál” (ez persze emfatikus keleti beszédmód, nem értendő szó szerint). Nem vitatta el János prófétai mivoltát (Mt 11,9a; Lk 7,26a) – de hogy „prófétánál is többre” tartotta volna, ez a gondolat a fordítók tévedésén nyugszik csupán, akik a tárgyesetet alanyesetként értelmezik (Mt 11,9b; Lk 7,26b[8]).
Elismerése azonban nem akadályozta meg Jézust abban, hogy ki ne jelölje a saját mércéje szerint János helyét: „Aki Isten országában a legkisebb, az nagyobb nála” (Mt 11,11). Jézus szerint tehát János kívül volt az Isten országán, bár kívül a legnagyobb; de a belül lévők közül a legkisebb is nagyobb nála! Mi magyarázza ezt a kemény véleményt? Egyszerű: Jézus a feltételek és korlátok nélküli szeretet országát hirdette, ezt nevezte „Isten országának”. A fiúságra magát méltatlannak nevező „tékozló fiú” (Lk 15,19.21) vagy a magát bűnösnek tartó, irgalomért esdeklő vámos (Lk 18,12) a szeretet e mágneses terén belül mozog; az aszkéta, ám bosszút és erőszakot hirdető (Mt 3,7; Lk 3,7) János kívül marad rajta: kívül, a korrekt igazságosság világában (vö. Mt 21,32).
Ezen általános véleményét Jézus több más nyilatkozatával is igazolta: Elutasította János böjtölési gyakorlatát (Mk 2,18-19a), amely mögött az a gondolat húzódott meg, hogy engesztelni kell az igazságos Istent. Továbbá elvetette annak az Illés prófétának a szellemét, aki lemészároltatta a Baál-papokat (1Kir 18,20-40), és úgy látta, ez a szellem támadt föl Jánosban, aki szintén erőszakkal akart „helyreállítani minden régit” (Mt 17,10-13; 11,13). Meglehet, Jánost is besorolta azok közé, akik erőszakosan lépnek föl Isten országa ellen, és elragadják azt a néptől (Mt 11,12). Az azonban biztos, hogy Jánost a „benne megbotránkozók”, vagyis az őt elutasítók közé sorolta (Mt 11,6; Lk 7,23[9]), és világosan kimondta: „A törvény és a próféták Jánosig tartottak; attól kezdve Isten országa hirdettetik jó hírként” (Lk 16,16).[10]
Jézus mindezek ellenére nem kiáltotta ki magát győztesnek Jánossal szemben. Szerényen és józanul megállapította: a gyümölcsök mutatják meg, melyik út a „bölcs” (Mt 11,19; Lk 7,35), hiszen gyümölcseikről ismerszenek meg a próféták (Mt 7,16), és nem a kortársak szeszélyei (Mt 11,16-17) vagy teológiai divatok döntenek érvényességükről.
5. Az evangélisták véleménye Keresztelő János és Jézus viszonyáról. – Az a kép, amely általánosan él a keresztényekben János és Jézus viszonyáról, az evangélisták teológiai fikcióinak eredménye. A fentiek ugyanis azt mutatják, hogy egy nagyon rövid (a Jézus alámerítését megelőző) időt leszámítva János és Jézus „szemben állt” egymással, teljesen ellentétes „teológiai irányzatot” képviselt. Az evangélisták azonban ezt a képet szinte a felismerhetetlenségig eltorzították, sőt ellenkezőjére fordították.
Egyrészt harmonizálták, „szinkronba hozták” Jánost és Jézust: Márk azzal, hogy a Jézus által megvalósítandó „Szentlélekbe merítést” adja János szájába, meg sem említve a (valóban Keresztelő János-i) „tűzbe merítést” (1,8). Lukács enyhébben, a tűz mellett említve a Szentlelket (3,16). Máté azzal, hogy szó szerint ugyanazzal a mondattal foglalja össze János és Jézus tanításának lényegét: „Térjetek meg, mert elközelgett a Mennyek országa” (3,2; 4,17). János is a legteljesebb összhang képét kelti a vőlegény és barátja képével (3,29).
Másrészt, ezen az összhangon belül, Jézust fokozatosan egyre inkább fölébe helyezték Jánosnak: Márknál (ebben a szűkebb összefüggésben) ez még alig jelenik meg: a (Mátétól ismert) Keresztelő János-i igehirdetés lényegét Jézusnál így toldja meg: „és higgyetek az üdvösség jó hírében” (1,15). – Máté úgy állítja be a dolgot, mintha épp Jánosnak lett volna igénye Jézus által alámerítődni, s csak Jézus energikus intésére lett volna hajlandó alámeríteni őt (3,14-15), ami képtelenség, hiszen János még a börtönben is kétségbe vonta, hogy egyáltalán Isten küldte-e Jézust (Mt 11,3).[11] – Lukács már egyenesen grandiózus tablót fest: a „felülmúló párhuzamosság” sémájával mutatja be János és Jézus születésének hírül adását, majd születésük történetét, s e kétszer két pillért diadalívként köti össze Mária látogatása Erzsébetnél, közelebbről a Magnificat: Lukács beállítása szerint János anyja meddő, angyali híradás nyomán mégis fiút szül (1,5-25), Jézus anyja pedig egyenesen szűzként szül fiút, szintén angyali híradás nyomán (1,26-38), a fiúk közül az egyik a Magasságbeli prófétája (1,57-80, konkrétan a 76. v.), a másik viszont már csaknem a Magasságbeli maga: Üdvözítő, Messiás és Úr (2,1-20, konkrétan a 11. v.), a középső történet pedig (1,39-56) egyszerre fejezi ki a párhuzamosságban rejlő harmóniát (a két várandós nő találkozása, ld. festészet) és a felülmúlás motívumát (1,43: „Uram anyja jön hozzám”). – János (a maga krisztológiájának megfelelően) még magasabbra, sőt a lehető legmagasabbra vonja az ívet: nála Jézus a világ bűneit elvevő „Isten báránya” (1,29), „Isten Fia” (1,34), maga az isteni Logosz (1,1), aki azonos Istennel (1,2), ettől azonban ábrázolásában még tökéletes az összhang Keresztelő János és Jézus között (1,6-8; 1,26-34; 3,28-30).
Harmadrészt – ami immár egészen konkrétan János és Jézus viszonyát illeti – az evangélisták (ószövetségi minták alapján) megteremtették az (azóta közkeletű és általánosan elfogadott) „előfutár-sémát”, nevezetesen hogy János Jézus előfutára, útkészítője. Mindhárom szinoptikusnál megtalálható ez az elképzelés (Mk 1,2; Mt 11,10; Lk 7,27 – ezenkívül Lukácsnál még egy másik összefüggésben is: 1,76), s mindhárman egy Malakiástól vett idézettel (3,1) fogalmazzák meg azt: „Íme, elküldöm előtted követemet (angelosz!), hogy előkészítse előtted az utat.”
Csakhogy van itt egy „kis” turpisság; (pre)koncepciójuk érdekében az evangélisták kétszeresen is megváltoztatták az idézet eredeti szövegét: annak főmondatában nincs benne az „előtted”, mellékmondatában pedig „előtted” helyett „előttem” áll. Micsoda különbség! Az eredeti értelme az, hogy Jahve elküldi követét (aki egyébként Mal 3,23 szerint Illés próféta), hogy elkészítse számára (!), a Bíró-Isten számára az utat – az evangélisták által konstruált értelemben viszont Isten Keresztelő Jánost küldi (aki a visszatért Illésnek számít, vö. Mt 11,13; 17,10-13), hogy elkészítse az utat Jézus számára... Íme, egy nagy hatású kis krisztológiai csavarás... Az alkalmazás abszurditása egyébként is nyilvánvaló lesz, ha elolvassuk a teljes Malakiás-kontextust (3,1-5): „Nézzétek, elküldöm követemet, hogy előkészítse előttem az utat. Hamarosan belép szentélyébe az Úr... Lám, már jön is!... De ki fogja tudni elviselni jövetele napját? És ki maradhat állva, amikor megjelenik? Mert olyan, mint az olvasztók tüze és a ványolók lúgja. Leül, mint az ezüstolvasztó és tisztító mester... Elmegyek hozzátok és ítéletet tartok...” Ez lenne érvényes Jézusra?
Ugyanilyen, bár kisebb súlyú csavarással még egyszer találkozunk a szinoptikus evangélisták Keresztelő Jánosról szóló történetében: mindhárman megváltoztatják az idézett izajási mondat tagolását, feltételezhetően azért, hogy hihetőbbé tegyék a prófécia és annak „beteljesedése” közötti összefüggést, így aztán az „Egy hang kiált: Készítsetek utat a pusztában az Úrnak!” (Iz 40,3) helyett azt olvashatjuk: „Egy hang kiált a pusztában: Készítsetek utat az Úrnak!” (Mk 1,3; Mt 3,3; Lk 3,4).
Ezt a „hibát” egyébként Lukács az 1,76-ban is elkövette, csak „pontatlanul”, ismét elárulva krisztológiai tendenciózusságát: „az Úr, a Magasságbeli útjának előkészítése” helyett ugyanis mondanivalójának megfelelően „a Messiás útjának előkészítését” kellett volna írnia...
János aztán nem körülményeskedik utalásokkal és idézetekkel, hanem minden teketóriázás nélkül szájába adja Keresztelő Jánosnak a séma klasszikus megfogalmazását: „Én nem vagyok a Messiás, hanem csak előfutára” (3,28).
A fentiek nyilvánvalóvá tehetik, hogy János és Jézus – tűz és víz, föld és ég. János (minden nagysága ellenére) mindenestül a zsidóság világán belül mozog, Jézus viszont (minden zsidó gyökere ellenére) kilépett abból, és átlépett Isten világába, a kivételek és feltételek nélküli szeretet vidékére. És mindaz, aki az igazságosság talaján állva akarja berendezni az életet (a sajátját, a másokét, a társadalomét), ugyanúgy kívül van Isten országán, mint Keresztelő János – hacsak meg nem tér..

***

Ha lényegileg helytálló az, amit a fentiekben elmondtunk, akkor joggal vetődik fel a kérdés: Mi az oka annak, hogy az evangélisták (nyilván a már rendelkezésükre álló szóbeli igehirdetés alapján) úgy állítják be János és Jézus viszonyát, ahogyan?
Adhatunk erre néhány „felszíni” magyarázatot. Például: alapjában nem értették a lényeget (többek között, hogy Jézus számára nem a saját személye volt fontos, hanem az „ügy”, Isten országa), de lenyűgözte őket Jézus nagysága, és ezt valahogyan ki „kellett” fejezniük; félreértettek egyes kijelentéseket („Isten báránya”, „prófétánál is nagyobbat”); vagy mondhatnánk azt is: az első keresztény nemzedékek, s bennük az evangélisták csak azokkal a fogalmakkal és gondolkodási sémákkal ragadhatták meg a Jézus-jelenséget, amelyek zsidó, illetve görög (hellenista) múltjuk, hitük, világnézetük, műveltségük alapján rendelkezésükre álltak; de hivatkozhatnánk egyszerűen az általános vallástörténeti folyamat, a legendaképződés érvényesülésére, amelynek során egyre jobban fölfújják a dolgokat.
Mindezek mögött azonban meghúzódik egy mélyebb ok: Az első keresztény nemzedékekben senki sem akadt, aki képes lett volna fölfedezni a Jézus-jelenség és a jézusi üzenet radikális újdonságát és eredetiségét, s ezzel együtt azt is, hogy a Jézus-jelenség lényegét lehetetlen a régi fogalmakkal és sémákkal kifejezni; ezzel szemben a „Krisztus-eseményt” azokra a vallási alapkérdésekre adott válaszként értelmezték, amelyek évszázadok óta foglalkoztatták – a zsidóságot. Ez a válasz pedig egy mondatban így hangzik: Jézus a megígért Messiás. Ennek a válasznak a jegyében aztán kisajátították a zsidó üdvtörténetet és szent írásokat, persze átértelmezve őket – ld. Malakiás... – és beléjük vetítve saját Krisztus-értelmezésüket; így keletkeztek például a „Jézusra vonatkozó” „jövendölések”...
De miért nem akadt senki, aki képes lett volna fölfedezni Jézus radikális újdonságát? Hatalmas műveltségre, netán zsenialitásra lett volna szükség hozzá? Talán más az igazi gyökere. Az, hogy az első keresztényeknek nem volt valódi önazonosság-tudatuk, és voltaképpen csak „jobb zsidóknak” tartották magukat (a Jézusban mint Messiásban nem hívő zsidóknál), következésképpen lényegileg meg is maradtak a zsidó hagyományvonalban és gondolkodásmódban.
Számottevően azonban azóta sem változott a helyzet: a „keresztény” teológia és gyakorlat mindmáig legjobb esetben is egy „jobb kiadású” zsidó, mondhatnánk úgy is, „ószövetségi” teológia és gyakorlat, középpontjában a vér általi megváltással és a Tízparancsolattal...

[1] Vö. „Endlösung”, „Ez az harc lesz a végső” stb.

[2] Itt nyitva hagyhatjuk azt a kérdést, hogy ezen az „utána jövőn” valamiképpen magát Istent, vagy – ami valószínűbb – az Isten döntését végrehajtó Messiást értette-e.

[3] Ennek megfelelően azt is tanította, hogy bárki lehet „Isten fiává”, sőt az is a dolgunk, hogy Isten „gyermekeiből” Isten „fiaivá-lányaivá” váljunk.

[4] E megállapításunk alapján kiegészíthetjük a János önértelmezéséről mondottakat is egy nagyon fontos elemmel: nem tartotta magát Jézus előfutárának!...

[5] A helyes fordítás nem „[Jézus] közeledett”, hanem „körbejárt”, „arra járkált” (Csia Lajos fordítása), azaz gyakorlatilag: „elment mellette” – ahelyett hogy odament volna hozzá!

[6] Egészen más kérdés – még utalunk rá –, hogyan értelmezi majd János evangélista az „Isten báránya” kifejezést.

[7] Mk 1,14; Mt 4,12-13.17; Lk 4,14-15; Jn 1,36.37-39; 3,22-23; 4,2.

[8] A perisszoteron eredeti értelme nem az, hogy „[ő] nagyobb”, hanem: „[ti] nagyobbat [kerestek]”. Vagyis: „[ti kerestek] prófétánál is nagyobbat”, mivel úgy vélitek, „ez az, akiről írva áll...” (Mt 11,1; Lk 9,27).

[9] Az erőszakos Jánosnak nem tetszett az egyetemes megbocsátást prédikáló és gyakorló, szelíd Jézus.

[10] Vö. Mt 11,13, amely hiányosnak, és ezért bizonytalan értelműnek látszik, de Lukács alapján talán így értendő: „Valamennyien, a törvény és a próféták, beleértve Jánost is, [csak] prófétálták Isten országát”, azaz a bizonytalan jövőre ígérték, „mostantól azonban [általam] fölkínáltatik”.

[11] Mellesleg ha Máténak igaza lenne, akkor Jézus csak úgy csinált volna, mintha szüksége lenne a bűnbánati alámerülésre – azaz színjátékkal, hazugsággal kezdte volna működését